ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"17" листопада 2021 р.                                          Справа №3/27/5022-316/2012
Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
головуючого судді                                                            Плотніцького Б.Д.,
суддів                                                                                Кравчук Н.М..
                                                                                Скрипчук О.С.,
секретар судового засідання Процевич Р.Б.,
розглянувши апеляційну скаргу ФОП Васьковської Ольги Василівни, б/н від 26.03.2020, (вх.№ апеляційного суду 01-05/1220/20, 01-05/1233/20 від 30.03.2020)
на рішення Господарського суду Тернопільської області від 17.02.2020 (суддя - Гирила І.М., повний текст складено - 27.02.2020)
у справі № 3/27/5022-316/2012
за позовом Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України", м. Київ, в особі Філії АТ "Укрексімбанк" в м. Тернополі, м. Тернопіль
до відповідача:        Фізичної особи - підприємця Васьковської Ольги Василівни, м.Тернопіль
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:
1. ОСОБА_1 , м.Тернопіль
2. ОСОБА_2 , Литовська Республіка
3. ОСОБА_10 , Литовська Республіка
4. ОСОБА_3 , м. Тернопіль
про звернення стягнення на предмет іпотеки

за участю представників сторін:
від позивача: Грицик А.П. - адвокат (довіреність №0024701/48-21 від 04.01.2021);
від відповідача: не з`явився;
від третьої особи 1: не з`явився;
від третьої особи 2: не з`явився;
від третьої особи 3: не з`явився;
від третьої особи 4: не з`явився;

                                                            ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст вимог позовної заяви:
Банк звернувся до суду з позовом (з урахуванням подальшого уточнення позовних вимог) про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 10.08.2006 № 66206Z10 (далі - Договір іпотеки) шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах. 
Позовна заява мотивована неналежним виконанням позичальниками ( ОСОБА_4 , ОСОБА_2 і ОСОБА_10 ) своїх зобов`язань за кредитними договорами, внаслідок чого у них існує непогашена заборгованість. Кредитні договори забезпечені Договором іпотеки спірного майна, а відтак в рахунок стягнення заборгованості за кредитними договорами Банк має право задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку.

Короткий зміст попередніх рішень у даній справі:
Справа розглядалась неодноразово. 
Рішенням господарського суду Тернопільської області від 08.11.2017, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 17.05.2018, у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 07.07.2018 рішення Господарського суду Тернопільської області від 08.11.2017 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 17.05.2018 зі справи №      3/27/5022-316/2012 скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду Тернопільської області.
У постанові Верховного Суду від 07.07.2018 у цій справі суд, зокрема, вказав, що:
-встановлений судами попередніх інстанцій факт невиконання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_10 своїх зобов`язань за кредитними договорами перед Банком дає останньому як кредитору та іпотекодержателю право здійснити задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, який належить Підприємцю на праві власності;
- суди попередніх інстанцій, відмовляючи у позові з наведених підстав, не з`ясували обставин отримання Підприємцем у Банку обов`язкового письмового погодження на проведення реконструкції предмета іпотеки, передбаченого пунктом 2.3.3 Договору іпотеки. Так, у пункті 2.3.3 Договору іпотеки сторони погодили, що іпотекодавець має право здійснювати істотні поліпшення предмета іпотеки лише за письмовою згодою іпотекодержателя. Судами також не досліджено інші умови Договору іпотеки щодо прав та обов`язків сторін у частині використання та збереження майна, переданого в іпотеку. Зазначені обстави мають істотне значення для правильного вирішення спору, оскільки за встановлення факту порушення позичальниками своїх зобов`язань за кредитними договорами, забезпечених іпотекою, відмова судів попередніх інстанцій звернути стягнення на предмет іпотеки у зв`язку з односторонньою       зміною іпотекодавцем його характеристик порушує гарантовані законодавством України права Банку задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки;
- судами попередніх інстанцій не досліджено питання щодо можливості часткового задоволення позову шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки загальною площею 950,3  кв. м, право власності на яке наразі зареєстровано за Підприємцем без врахування створеної в результаті реконструкції прибудови та з коригуванням початкової ціни його продажу без врахування вартості новоствореної прибудови.
Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 17.02.2020 (суддя  Гирила І.М.): позов задоволено частково; 
-у рахунок погашення АТ "Державний експортно-імпортний банк України" заборгованості на загальну суму 136 707,31 дол. США та 138 008,69  грн за такими кредитними договорами: - від 10.08.2006 №66206С6, укладеним між ВАТ "Державний експортно-імпортний банк України" та фізичною особою ОСОБА_1 - 113,16      грн пені за прострочені відсотки та 42  084,61 грн пені за прострочену заборгованість по кредиту; - від 10.08.2006 №66206С7, укладеним між ВАТ  "Державний експортно-імпортний банк України" та громадянином Литви Будрене Відою Аудрою - 30,70 грн пені за прострочені відсотки та 50 780,22 грн пені за прострочену заборгованість по кредиту; - від 10.08.2006 №66206С8, укладеним між ВАТ "Державний експортно-імпортний банк України" та громадянином Литви ОСОБА_10 - 136 707 дол. США 31 цент суми неповернутого кредиту, 45      000      грн пені за прострочені відсотки та пені за прострочену заборгованість по кредиту, звернуто стягнення на належне на праві власності ФОП Васьковській О.В., АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Мартюк Л.О. 14.08.2006 по реєстру №6565, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 14.08.2006 за №1503309 та ТОВ "Міське бюро технічної інвентаризації" 31.10.2006 за №12347554 в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним №16574105, нерухоме майно - предмет іпотеки за Іпотечним договором від 14.08.2006 №66206Z10: цегляні приміщення, що знаходяться за адресою: м. Тернопіль, вул. Бродівська, №33, а саме: під літ. А основна будівля загальною площею 149,9 кв.м, під літ. Б-В будівля холодильних камер та майстерні загальною площею 248,9 кв.м, під. літ. Ж виробничо-складська будівля загальною площею 551,5 кв.м, з усіма його приналежностями (добудовами) загальною площею 186,9 кв.м, створеними у процесі реконструкції, шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах за початковою ціною, визначеною при примусовому виконанні рішення на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій;
- провадження у справі у частині звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення АТ      "Державний експортно-імпортний банк України" заборгованості по тілу кредиту в сумі 21      926,03 дол. США та заборгованості по відсотках за користування кредитом в сумі 12 107,99 дол. США за кредитним договором від 10.08.2006 №66206С8, укладеним між ВАТ "Державний експортно-імпортний банк України" та громадянином Литви ОСОБА_10 , закрито;
- стягнуто з ФОП Васьковської О.В. на користь АТ      "Державний експортно-імпортний банк України" 130      739,72 грн у повернення сплаченого позивачем судового збору, 4      955      грн понесених позивачем витрат за послуги із вчинення нотаріальних дій, 11      114      грн понесених позивачем витрат за послуги із здійснення перекладу документів, 660 євро та 609,14 грн понесених позивачем витрат за надання послуг щодо вручення документів;
- у решті позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано, зокрема, тим, що: 
- факт надання коштів позичальникам за кредитними договорами є встановленим; 
- вимоги (повідомлення) про дострокове погашення кредитів за №066-003/857, №066-003/856 та №066-003/854 від 16.03.2011, як встановлено рішенням суду від 10.05.2017 у справі №921/428/16-г/5, яке набрало законної сили, отримані 19.03.2011; 
- викладені у повідомленнях за №066-003/857, №066-003/856 та №066-003/854 від 16.03.2011 вимоги Банку про дострокове погашення кредиту Позичальники повинні були виконати до 19.04.2011 та, відповідно, строк виконання зобов`язань Позичальниками за Кредитними договорами щодо повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом та сплати пені настав 20.04.2011, і у Позичальників виник відповідний обов`язок достроково погасити кредит на підставі частини десятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів";
- судом зроблено перерахунок та здійснено перевірку позовної давності щодо нарахованих сум пені; враховано заборгованість ОСОБА_10, встановлену рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 05.02.2014 у справі №607/1805/13-ц, та суми часткової оплати боргу; 
- суд, враховуючи те, що станом на день звернення позивача до суду з цим позовом заборгованість по кредитах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 погашена у повному обсязі, дійшов висновку про задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру пені та  зменшив встановлений судом розмір правомірно нарахованої та такої, що визначена в межах встановленої законом позовної давності, пені за Кредитними договорами №      66206С5 та №      66206С7 від 10.08.2006 до 50 %;
- провадження у справі у частині звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення Банку заборгованості по тілу кредиту у сумі 21 926,03 дол. США та заборгованості по відсотках за користування кредитом у сумі 12,107,99 дол. США за Кредитним договором №66206С8 від 10.08.2006 суд підлягає закриттю на підставі пункту 2 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України);
- враховуючи те, що, приступаючи до будівництва (реконструкції існуючого рибно-переробного комплексу), відповідач, всупереч умовам укладеного Іпотечного договору, не повідомив Банк про зміни, які можуть відбутися з предметом іпотеки; зміна (реконструкція) предмету іпотеки, зокрема, збільшення площі переданого в іпотеку нерухомого майна, що знаходиться за адресою: вул. Бродівська, 33, м. Тернопіль, відбувалась за наслідками проведеної під час дії Іпотечного договору реконструкції без згоди Іпотекодержателя (позивача у справі); станом на день розгляду цього спору в суді реєстрація права власності ні на реконструйований об`єкт іпотеки, ні на здійснену відповідачем добудову не проведена; здійснена відповідачем без відома та згоди Банку внаслідок реконструкції добудова до переданого в іпотеку нерухомого майна не виділена в натурі, останній не присвоєно окрему поштову адресу, а згідно з наведеним у Декларації про готовність об`єкту до експлуатації реконструйований об`єкт - існуючий рибно-переробний цех знаходиться за адресою: вул. Бродівська, 33, м.      Тернопіль - адресою місцезнаходження переданого в іпотеку нерухомого майна, суд дійшов висновку, що здійснена відповідачем у результаті реконструкції предмета іпотеки добудова є частиною переданого в іпотеку нерухомого майна і на неї поширюється іпотека. Зміни, що відбулись стосовно переданого в іпотеку за Іпотечним договором від 14.08.2006 нерухомого майна, не змінюють обсягу прав позивача як Іпотекодержателя.
Постановою Західного апеляційного господарського суду від 06.04.2021: рішення Господарського суду Тернопільської області від 17.02.2020 у частині задоволення позову скасовано; у цій частині прийнято нове рішення; у позові Банку до ФОП Васьковської О.В. про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено; у решті рішення залишено без змін; стягнуто з Банку на користь ФОП Васьковської О.В. 54 416,57 грн судового збору за перегляд рішення апеляційним судом.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив, зокрема, з того, що:
- строк виконання зобов`язань позичальниками  за кредитними договорами щодо повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредиту та сплати пені настав 20.04.2011, а відтак з 20.04.2011 у позивача припинилось право нараховувати передбачені договором проценти та пеню;
- посилання суду першої інстанції на встановлені рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 05.02.2014 у справі №607/1805/13-ц обставини щодо розміру заборгованості за кредитним договором № 66206С8 суперечать частині п`ятій статті 75 ГПК України та правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 12.05.2020 у справі №      921/730/13-г/3. Суд вказав, що позивачем заявлено до стягнення проценти та пеню, які нараховані після 20.04.2011, тобто після звернення банку до позичальників з вимогою про дострокове погашення кредиту, після втрати банком права з 20.04.2011 нараховувати передбачені договором проценти та пеню; 
- загальна площа переданого в іпотеку майна збільшилась до 1 137,2 кв.м. (площа приміщень, переданих за іпотечним договором - 950,3кв.м + площа приєднаних приміщень 186,9кв.м), що свідчить про те, що у результаті проведеної реконструкції передані в іпотеку приміщення змінили свої якісні характеристики, тобто стали іншою річчю та втратили тотожність з тим об`єктом, на який відповідачем оформлено право власності і який передавався в іпотеку;
- відповідач зверталась до позивача листами від 04.04.2013 та від 03.09.2013 для надання дозволу зареєструвати право власності на майно, що перебуває у іпотеці, з врахуванням здійсненої його реконструкції. У своїй відповіді на звернення відповідача банк у листі від 22.07.2013 №066-011/1414 відмовив у наданні згоди на реєстрацію права власності на реконструкцію виробничих приміщень, посилаючись на наявну заборгованість позичальників по кредитних договорах. З огляду на вказане суд дійшов висновку, що саме відсутність згоди банку на оформлення відповідачем права власності на майновий комплекс загальною площею 1136,5 кв.м (після здійснення реконструкції) унеможливила проведення такої реєстрації та подальшого поділу;
- іпотека на приєднані приміщення - не поширюється;
- передане позивачу в іпотеку майно є спільною сумісною власністю подружжя - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який надав нотаріально посвідчену згоду            від 14.08.2006 на передачу в іпотеку придбаних за спільні кошти подружжя приміщень загальною площею 950,3 кв.м. Суд апеляційної інстанції зазначив, що, приймаючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції не дослідив вказаних обставин щодо належності спірних приміщень до            спільної власності відповідача та її чоловіка, що свідчить про те, що суд прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3 як співвласника предмета іпотеки, який            не був залучений місцевим судом            до участі у справі, що відповідно до пункту 4 частини третьої статті  277 ГПК України є порушенням норм процесуального права та є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення. 
Рішенням Верховного суду від 12.08.2021 року касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії АТ "Укрексімбанк" в місті Тернополі задоволено частково. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 06.04.2021 у справі №      3/27/5022-316/2012 скасовано. Справу № 3/27/5022-316/2012 передано на новий розгляд до Західного апеляційного господарського суду.
Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції, Верховний суд виходив, зокрема, з того, що:
-          судом апеляційної інстанції було залишено поза увагою доводи позивача про наявність заборгованості за кредитним договором від 10.08.2006 № 66206С8, не надано оцінки всім матеріалам справи в повному обсязі та при їх безпосередньому дослідженні, що призвело до недотримання положень статті 316 ГПК України, а  також до невиконання вказівок, що містилися у постанові Верховного Суду від 07.08.2018 у справі №3/27/5022-316/2012.
-          суд апеляційної інстанцій жодним чином не обґрунтував на підставі яких доказів ним зроблений висновок про віднесення об`єкту нерухомого майна, який був предметом договору іпотеки до новоствореного об`єкту, чи наявна можливість виділення в натурі частини об`єкта нерухомого майна, не досліджено питання щодо можливості часткового задоволення позову шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки загальною площею 950,3 кв. м, право власності на яке наразі зареєстровано за Підприємцем без врахування створеної в результаті реконструкції прибудови та з коригуванням початкової ціни його продажу без врахування вартості новоствореної прибудови.

Короткий зміст вимог та узагальнених доводів учасників справи:
Колегія суддів Західного апеляційного господарського суду розглядає апеляційну скаргу ФОП Васьковської Ольги Василівни, б/н від 26.03.2020 на рішенням Господарського суду Тернопільської області від 17.02.2020 (суддя  Гирила І.М.).
ФОП Васьковська О.В. (відповідач) не погодилась з рішенням суду першої інстанції, оскаржила його в апеляційному порядку, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та нез`ясування обставин, що мають значення для справи, просить  скасувати рішення, прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.
В апеляційній скарзі скаржник, стверджує, зокрема, про те, що кредитні договори № 66206С6, № 66206С7, № 66206С8, які за своїм змістом є споживчими кредитами, є неукладеними, оскільки в них відсутні передбачені ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" істотні умови для таких видів кредитних договорів, а саме: детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача та дата видачі кредиту. Посилаючись на правові позиції, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12,  від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц та від  31.10.2018 у справі №202/4494/16-ц, скаржник вказує, що оскільки позивач, надіславши в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України вимогу про дострокове погашення кредиту, змінив строк виконання основного зобов`язання на 20.04.2011, саме з цієї дати він втратив право нараховувати проценти за користування кредитом та пеню, однак в оскаржуваному рішенні суд визначив суми пені, яка нарахована після 20.04.2011. У зв`язку з чим скаржник вважає, що повинен був відмовити у задоволенні позову в частині звернення стягнення на іпотечне майно в рахунок погашення пені по кредитних договорах, укладених з ОСОБА_1 та   ОСОБА_2 в повному обсязі. Скаржник вказує, що  позичальник ОСОБА_10 здійснив сплату 64      667,79дол. США незаконно нарахованих після 20.04.2011 банком процентів, у зв`язку з чим вважає, що вказані кошти підлягають зарахуванню в рахунок погашення основного боргу. Щодо визначеної судом першої інстанції розміру заборгованості ОСОБА_10 за кредитним договором №66206С8 скаржник вказує, що відповідно до ч. 5 ст. 75 ГПК України рішення Тернопільського міськрайонного суду від 05.02.2014 у справі №607/1805/13-ц у даному випадку не має преюдиційного значення, оскільки ФОП Васьковська О.В. не брала участі при розгляді справи  №607/1805/13-ц, а тому розміри заборгованості за вказаним кредитним договором можуть бути нею спростовані у загальному порядку. Крім того, вважає, що здійснення судом першої інстанції самостійного перерахунку розміру кредитної заборгованості порушує принцип змагальності сторін, оскільки суд, вважаючи, що виконаний позивачем розрахунок є неправильним,  мав зобов`язати позивача виконати новий розрахунок, який, в свою чергу, мав бути надісланий іншим учасникам справи для подання своїх заперечень чи контррозрахунку. 
Скаржник також вказує про неможливість  здійснення звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки в результаті здійсненого відповідачем будівництва (реконструкції) об`єкт нерухомого майна на АДРЕСА_2  втратив свою тотожність з тим, на який у відповідача отримано право власності, оскільки він змінив свої якісні характеристики (збільшено площу на 186,9кв.м)  та став іншою річчю, на яку відсутні правовстановлюючі документи. Апелянт зазначає, що саме відмова позивача у наданні згоди на державну реєстрацію права власності на реконструйоване майно є причиною неможливості проведення державної реєстрації на нього та подальшого виділення в натурі приміщень площею 186,9кв.м. Вказує про відсутність порушень з боку відповідача умов іпотечного договору в частині збереження іпотечного майна, оскільки в результаті здійсненої реконструкції, навпаки, майно покращено - збільшена його площа та ринкова вартість. Зазначає, що суд безпідставно не врахував висновку судового експерта №203/16-22 від 30.08.2016 про можливість виділення в натурі майна, створеного в процесі реконструкції, оскільки спір у даній справі не стосується поділу майна, а тому, посилаючись на ч. 3 ст. 5 ЗУ "Про іпотеку", вказує, що на приєднані приміщення площею 186,9 кв.м іпотека не поширюється. Вважає незаконним посилання суду першої інстанції на доповнення Законом України       № 2478-VIII від 03.07.2018 положень ч. 5 ст. 3 ЗУ "Про іпотеку" щодо включення реконструйованих приміщень до предмету іпотеки, вказуючи на порушення визначеного ст. 5 ЦК України принципу дії закону в часі, оскільки обставини здійснення відповідачем реконструкції предмету іпотеки виникли до введення в дію внесених до ЗУ "Про іпотеку" змін. 
Позивач вказує, зокрема, що факт укладення кредитних договорів, виконання яких забезпечено спірною іпотекою, підтверджено добровільним виконанням позичальниками ОСОБА_1 , та ОСОБА_8 умов цих договорів, однак через несвоєчасність такого виконання їм нараховано пеню. Кредитний договір №66206С8, укладений з ОСОБА_10, також частково виконаний  позичальником самостійно, що підтверджується відповідними виписками з його рахунків. Крім того, як на підтвердження дійсності  кредитного договору №66206С8 позивач вказує на наявність рішення Тернопільського міськрайонного суду від 28.10.2013 у справі №607/7981/13-3, яким відмовлено ОСОБА_10 у задоволенні позову про визнання недійсним вказаного кредитного договору. Вважає, що якщо у відповідача наявні заперечення щодо кредитних договорів, з метою забезпечення яких він передав в іпотеку майно, такі його вимоги мають бути предметом окремого позову, оскільки предметом розгляду даної справи є договір іпотеки. Посилаючись на правову позицію, викладену у постанові Верховного Cуду від 13.12.2018 у справі №913/11/18, позивач вказує про наявність в банку права нараховувати проценти до дня фактичного повернення кредиту в повному обсязі. Вказує, що рішення Тернопільського міськрайонного суду від 05.02.2014 у справі №607/1805/13-ц має преюдиційне значення у даній справі в частині складу заборгованості ОСОБА_10 та періоду її нарахування і обставини, встановлені цим рішенням, повинні враховуватись судом при розгляді даної справи. Посилаючись на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 06.07.2016 у справі №6-1213цс16, та затверджену наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства 355 від 18.06.2007 Інструкцію щодо проведення поділу, виділення та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, позивач вказує, що до прийняття в експлуатацію та оформлення права власності на частину предмету іпотеки, яка приєднана до нього після укладення іпотечного договору, така частина є  частиною предмету іпотеки і не може бути виділена в натурі.
Представник позивача в судовому засіданні просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідач та треті особи у судове засідання участі уповноваженого представника не забезпечили, про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, що підтверджується наявними матеріалами справи.
Відповідно до п.п. 1,2 ч. 3   ст. 202 ГПК України   якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Згідно з ч. 12   ст. 270 ГПК України   неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний господарський суд, розглянувши наявні в справі докази, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, дійшов висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно з встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин, і визначених відповідно до них правовідносин, вбачається, що:
10.08.2006 між Відкритим акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України", правонаступником якого є ПАТ "Укрексімбанк" (має місце зміна найменування - АТ "Укрексімбанк"), надалі - Банк/позивач по справі, та ОСОБА_1 , надалі - Позичальник -1 (третя особа 1 по справі), Будрене Відою Аудрою, надалі - Позичальник - 2 (третя особа 2 по справі), а також ОСОБА_10, надалі - Позичальник - 3 (третя особа 3 по справі) укладено три окремі Кредитні договори №66206С6, №66206С7 та №66206С8 (а. с. 10-14, 27-31, 47-51, т. 1).
Відповідно до п. 2.1. Договору № 66206С6, Договору № 66206С7 та Договору № 66206С8 (надалі - Кредитні договори) Банк надав Позичальникам кредит у сумі по 300 000,00 доларів США кожному, з кінцевою датою погашення  - 07 серпня 2013 року.
Згідно з п. 2.2.1. Кредитних договорів Позичальник щомісячно сплачуватиме Банку проценти за користування Кредитом у Валюті Кредиту у розмірі річної процентної ставки, яка визначається наступним чином: LIBOR (12m) = 6.55%, але не нижче 12,25% річних.
Кредит надається у безготівковій формі. Платежі за Кредитом здійснюються у доларах США шляхом перерахування суми кредиту на поточні рахунки Позичальників з подальшим зняттям готівкових коштів через касу банку, з одночасним утворенням заборгованості за кредитом на позичковому рахунку Позичальників у ВАТ "Укрексімбанк" (п. п. 2.3.1, 2.3.2 Кредитних договорів).
П. 2.4.1. Кредитних договорів визначено, що Позичальник зобов`язаний погасити Кредит на рахунок, вказаний у п.п. 2.3.1. Договору в строк, зазначений в п. 2.1. договору згідно з Графіком надання та погашення Кредиту. Погашення Кредиту відбувається у Валюті Кредиту щомісяця рівними частинами, починаючи з наступного місяця після одержання Кредиту у сумах, визначених Графіком надання та погашення Кредиту. Строки передбачені Графіком надання та погашення Кредиту за Договором, є обов`язковими.
Згідно з п. 2.5.1. Кредитних договорів Банк письмово протягом п`яти Банківських днів після визначення Базової ставки ЛІБОР для доларів США повідомляє Позичальника про Базову ставку ЛІБОР для доларів США для періоду з 1 серпня по 31 липня.
Позичальник сплачуватиме Банку проценти за користування Кредитом у розмірі, зазначеному п. п. 2.2.1 цього Договору, у Валюті Кредиту. Такі проценти нараховуються на фактичну суму заборгованості за Кредитом із розрахунку фактичної кількості днів періоду нарахування процентів на основі Банківського року і підлягають сплаті з 1 по 15 число кожного місяця. Протягом цього періоду сплачуються проценти за попередній місяць у разі коли 15 число припадає на вихідний день, проценти підлягають сплаті у перший наступний робочий Банківський день.
Позичальник зобов`язаний в останній день погашення Кредиту погасити проценти за користування Кредитом та інші платежі за цим Договором.
Пунктом п. 2.4.2. Кредитних договорів сторони встановили, що у разі порушення строків погашення Кредиту, вказаних у Графіку надання та погашення Кредиту, процентів та платежів за цим договором, Позичальник сплачує Банку за кожен день прострочки, включаючи день проплати, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України за кожен день прострочення , що діяла за період, за який сплачується пеня. Пеня нараховується на суму прострочених платежів, починаючи з дати виникнення простроченої заборгованості, до дати повного погашення простроченої заборгованості за кредитом, процентами та платежами за цим Договором у повному обсязі.
Згідно з п. 4.2 Кредитних договорів, якщо виникла і триває Подія невиконання зобов`язань, зазначена у  п. 4.1., у Банку виникло право вимоги дострокового виконання Позичальником зобов`язань за цим Договором, Банк повідомляє Позичальника, що непогашена частина Кредиту, нараховані проценти за користування Кредитом, а також інші платежі за цим Договором підлягають достроковому поверненню. Позичальник зобов`язаний сплатити зазначену в повідомленні суму протягом 10 банківських днів з дати отримання повідомлення.
Пунктом 4.1 Кредитних договорів сторони встановили, що кожна із таких подій повинна тлумачитися як Подія невиконання зобов`язань, зокрема: 
- Позичальник не сплатив Банку у строк платежі по погашенню Кредиту, будь-яку іншу суму, належну до сплати згідно п.2.2 цього Договору (пп.4.1.1 п. 4.1 Кредитних договорів);
- Іпотекодавець Позичальника здійснив перепланування нерухомості, що прийнято банком у забезпечення зобов`язань за Кредитом (пп.4.1.9 п. 4.1 Кредитних договорів).
Відповідно до п. 6.1. Кредитних договорів, Договір набуває чинності з дати підписання повноважними представником Банку та Позичальником, набуття чинності Гарантійними Документами та діє до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань.

Додатками №1 до Кредитних договорів визначено графіки надання та погашення кредитів за договорами із строком повернення останнього платежу - серпень 2013 року (а. с. 14-15, 31-32, 52-53, т. 1).
В подальшому сторонами було внесено наступні зміни до вказаних договорів:
- Додатковими угодами від 19.06.2007 змінено п. 2.2.1 договорів в частині формули визначення розміру річної процентної ставки - LIBOR (12m) + 6,52%, але не нижче 11,85% річних (а.с. 16, 33, 54, т. 1);
- Додатковими угодами від 18.07.2008 внесено, зокрема, зміни в частині реквізитів рахунків, на які сплачується комісія за внесення змін до договору та  пеня, а також внесено низку інших змін, в т.ч. щодо видів забезпечення виконання зобов`язань за договорами (а. с. 17, 34, 55, т. 1);
- Додатковими договорами від 16.03.2009 внесено зміни щодо квартальних строків подання звітності по доходах і витратах позичальників та доповнено договори умовою, відповідно до якої у випадку невиконання зобов`язання щодо подання звітності по доходах і витратах позичальників, банк збільшує відсоткову ставку на 1% річних. Також, вказаними додатковими договорами викладено в новій редакції графіки погашення кредитів, відповідно до яких позичальникам надано відстрочення погашення кредитів з березня по серпень 2009 року без зміни кінцевої дати, та внесено зміни щодо видів забезпечення виконання зобов`язань за договорами (а. с. 19-20, 35-37, 56-57, т. 1);
- Договорами від 15.09.2009 внесено зміни в частині умов подання звітності та збільшення відсоткової ставки на 1% при порушенні порядку подання звітності, змінено графіки погашення сум кредитів, відповідно до яких позичальникам надано відстрочення погашення кредиту з вересня 2009 року по лютий 2010 року без зміни кінцевої дати. Також, кредитні договори доповнено умовами, які надають право банку скасувати вказане відстрочення та встановити графік погашення заборгованості щомісяця рівними частинами (а. с. 21-22, 38-41, 58-59, т. 1);
- Договорами про внесення змін від 15.03.2010 та від 15.09.2010 змінено графіки погашення кредитів, відповідно до яких позичальникам реструктуризовано погашення кредиту в період з березня по листопад 2010 року без зміни кінцевої дати (а. с. 23-24, 25-26, 42-44, 45-46, 60-61, 62-63, т. 1).

Окрім того, п. 2.8.1 Кредитних договорів (із врахуванням змін від 18.07.2008 та від 16.03.2009) встановлено, що забезпеченням виконання зобов`язань Позичальників за цими договорами є:
- іпотека нерухомого майна, що належить СПД Васьковській О.В., а саме: основна будівля, заг. пл. 149,9 кв.м, будівля холодильних камер та майстерні, заг. пл. 248,9 кв. м, виробничо-складська будівля, заг. пл. 551,5 кв.м, що знаходяться за адресою: м. Тернопіль, вул. Бродівська, 33;
- виробниче обладнання (8 шт.), 2004 р.в., що знаходиться за адресою: м. Тернопіль, вул. Бродівська, 33 та належить СПД Васьковській Ользі Василівні; 
- застава часток в статутних фондах наступних підприємств в таких розмірах: ТзОВ "Орвіс" - 37,56%, СП "Луміс" - 16,10%, ТзОВ "Магазин Київ" - 33,40%.

14.08.2006, на забезпечення виконання грошових зобов`язань за зазначеними вище Кредитними договорами, між ВАТ "Державний експортно-імпортний банк України" (іпотекодержателем) та ФОП Васьковською О.В. (іпотекодавцем) було укладено Іпотечний договір №66206Z10 (а.с. 64-69, т. 1), відповідно до п. 1.1 якого іпотекою забезпечуються всі вимоги іпотекодержателя, що випливають із Кредитних договорів №66206С6 від 10.08.2006, №66206С7 від 10.08.2006 та №66206С8 від 10.08.2006.
Згідно з п. 1.3 Іпотечного договору предметом іпотеки, що є забезпеченням викладених у Кредитному договорі зобов`язань Боржника, є нерухоме майно, цегляні приміщення загальною площею 950,3 кв.м, що знаходяться по вулиці Бродівській під № 33 в м. Тернополі, а саме: під літ. "А" основна будівля загальною площею 149,9 кв.м, під літ. "Б-В" будівля холодильних камер та майстерні загальною площею 248,9 кв.м, під літ. "Ж" виробничо-складська будівля загальною площею 551,5 кв.м, належні іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Мартюк Л.О. 14.08.2006 по реєстру №6565, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 14.08.2006 за №1503309.
Загальна вартість предмета іпотеки визначена сторонами в розмірі 3 042 000,00 грн. При цьому, ця вартість може змінюватися, враховуючи зміни кон`юнктури ринку та стану майна.
Відповідно до п. 2.1 Іпотечного договору Іпотекодержатель має, зокрема, право:
- у разі невиконання Божником Кредитного договору та/або невиконання Іпотекодавцем умов цього Договору, одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами Іпотекодавця (пп. 2.1.4 п. 2.1 Іпотечного договору);
- за рахунок предмета іпотеки задовольнити в повному обсязі вимоги, що випливають із Кредитного договору на момент фактичного задоволення, включаючи суму кредиту, проценти, неустойку, пеню; витрати, пов`язані з пред`явленням вимоги за основним зобов`язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки; витрати на утримання, збереження предмета іпотеки та страхування предмета іпотеки, а також інші збитки, завдані порушенням основного зобов`язання чи умов Договору (пп. 2.1.5 п. 2.1 Іпотечного договору);
- вимагати дострокового виконання зобов`язання, забезпеченого іпотекою за цим Договором, а якщо вимога не буде задоволена, достроково звернути стягнення на Предмет іпотеки, в порядку, передбаченому п. 2.1.14 п. 2.1 ст. 2 цього Договору, зокрема, у разі невиконання та/або неналежного виконання Боржниками Кредитного договору, у т.ч. й щодо оплати будь-яких платежів, які повинні здійснюватися відповідно до Кредитного договору (пп. 2.1.11 п. 2.1 Іпотечного договору);
- звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо протягом тридцятиденного строку письмова вимога Іпотекодержателя до Іпотекодавця або Боржників, про усунення порушених зобов`язань за Кредитним договором та/або цим Договором, з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки, залишена без задоволення (пп. 2.1.14 п. 2.1 Іпотечного договору).
П. 5.2 Іпотечного договору визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, або будь-яким іншим чином відповідно до законодавства України, чинного на дату звернення стягнення, за вибором Іпотекодержателя. 
П. 7.3 Іпотечного договору передбачено, що останній набуває чинності з моменту його підписання Сторонами та нотаріального посвідчення і залишається чинним до повного виконання Сторонами зобов`язань за цим Договором.
Згідно з ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ст. 1049 ЦК України).
Згідно з ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Правовий аналіз норм чинного законодавства свідчить про те, що положеннями ч. 1 ст. 1048 ЦК України врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. 
Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована приписами ст. 625 ЦК України. 
Так, в силу приписів ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно з ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця.

Зі змісту кредитних договорів вбачається, що Банк надав Позичальникам (третім особам у справі) споживчі кредити, а тому порядок виконання цих договорів визначається, окрім самих договорів та ЦК України, також і Законом України "Про захист прав споживачів", який станом на момент укладення та виконання цих договорів застосовувався до відповідних правовідносин.
Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.
Згідно з ч. 10. ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (в редакції Закону станом на момент виникнення спірних правовідносин), якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність. 
Відповідно до пп. 2.6.2 п. 2.6, п. п. 4.1, 4.2 та п. 6.3 Кредитних договорів Позичальник зобов`язаний здійснити дострокове погашення кредиту або його частини, процентів за користування кредитом, комісій, зборів та інших належних до сплати платежів за Договором протягом 10 календарних днів з дня отримання письмової вимоги Банку про таке дострокове погашення у випадку, якщо, зокрема, Позичальник не сплатив Банку у строк платежі по погашенню кредиту, будь-яку іншу суму, належну до сплати згідно п. 2.2 договору. Позичальник зобов`язаний сплатити зазначену у повідомленні суму протягом 10 банківських днів з дати отримання повідомлення. У випадку порушення зазначеного строку сплати, Банк набуває право стягнути заборгованість з Позичальника за кредитом, процентами та іншими платежами за цим Договором, зокрема, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому, будь-яке повідомлення, що надсилається згідно з цим Договором, повинно подаватися у письмовій формі з дотриманням відповідних процедур при доставці особисто, поштою, телексом чи факсом на адресу відповідної сторони, зазначеної в п. 6.3 договору.
У разі порушення строків погашення кредиту, вказаних у Графіку надання та погашення Кредиту за Договором, процентів та платежів за цим Договором, Позичальник сплачує Банку за кожний день прострочення, включаючи день платежу, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України за кожний день прострочення, що діяла у період, за який сплачується пеня. Пеня нараховується на суму прострочених платежів, починаючи з дати виникнення простроченої заборгованості до дати повного погашення простроченої заборгованості за кредитом, процентами та платежами за договором у повному обсязі (п. 2.4.2 Кредитних договорів, з врахуванням Додаткової угоди від 18.07.2008).
Ст. 1050 ЦК України встановлені наслідки порушення договору, зокрема, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.
При перегляді рішення місцевого господарського суду судова колегія Західного апеляційного господарського суду керувалась наступним:
На виконання умов Кредитних договорів Банк надав кожному Позичальнику (третім особам у справі) передбачені договорами кредитні кошти в розмірі по 300 000,00 доларів США, про що свідчать наявні в матеріалах справи розпорядження від 14.08.2006 про зарахування відповідних сум валюти на поточні рахунки позичальників та банківські виписки з позичкових рахунків позичальників №22038000112440, №22039000112438 та № НОМЕР_2 , які підтверджують факт перерахування коштів в сумі по 300 000 дол. США згідно розпоряджень від 14.08.2006 на вказані у Кредитних договорах рахунки №26201000212430, №26206000112438 та №262050001124401 (а. с. 70-72, т. 1, а. с. 91, 97, 103 т. 6).
За приписами ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинним документом вважається документ, який містить відомості про господарську операцію. 
Положенням про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою правління Національного банку України № 75 від 04.07.2018, далі - Положення, передбачено, що Банк здійснює операції протягом операційного дня з обов`язковим формуванням оборотно-сальдового балансу/оборотно-сальдової відомості, регістрів аналітичного обліку та інших регістрів за операціями, що здійснюються з використанням відповідного програмного забезпечення. Операції банку мають бути зареєстровані та відображені в регістрах бухгалтерського обліку в день їх здійснення або наступного робочого дня, якщо операція здійснена після закінчення операційного дня (часу) банку або у вихідні чи святкові дні. Операції, які здійснює банк, мають бути належним чином задокументовані.
Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи.
Залежно від виду операції первинні документи банку (паперові та електронні) поділяють на касові, які підтверджують здійснення операцій з готівкою, та меморіальні, що використовуються для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій.
Банк має забезпечити безперервність процесу збору, оброблення та зберігання первинних документів, навіть під час передавання їх з однієї підсистеми до іншої в межах системи автоматизації банку. Відповідна інформація має бути цілісною, достовірною і несуперечливою.
Інформація, що міститься в прийнятих для обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного).
Виписки з особових рахунків клієнтів, що є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
З огляду на наведене вище, долучені позивачем до матеріалів справи виписки по рахунках позичальників за наведеними вище Кредитними договорами є первинними документами, а відповідно приймаються судом як належні і допустимі докази, які підтверджують факт виконання позивачем взятих на себе зобов`язань та, відповідно, надання обумовлених у згаданих правочинах кредитних коштів.

Факт надання Позичальникам кредитних коштів на підставі зазначених вище правочинів встановлено рішенням Господарського суду Тернопільської області від 10.05.2017 у справі №921/428/16-г/5 за позовом Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України", в особі філії АТ "Укрексімбанк" в м. Тернополі до відповідача - Фізичної особи - підприємця Васьковської Ольги Василівни, третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_1 - громадянка України, третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 - громадянка Литви, третя особа 3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_10 - громадянин Литви, про звернення стягнення на предмет застави за Договором застави №66206Z11 від 14.08.2006 з метою забезпечення задоволення вимог Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України", в особі філії АТ "Укрексімбанк" на загальну суму 176 935,72 дол. США та 1 722 713,99 грн, для погашення заборгованості ОСОБА_1 за Кредитним договором №66206С6 від 10.08.2006 по пені за прострочені відсотки в сумі 762,04 грн, по пені за прострочену заборгованість в сумі 100 068,60 грн, ОСОБА_2 за Кредитним договором №66206С7 від 10.08.2006 по пені за прострочені відсотки в сумі 3 494,21грн, по пені за прострочену заборгованість в сумі 140 531,49 грн та ОСОБА_10 за Кредитним договором №66206С8 від 10.08.2006 по простроченому основному боргу в сумі - 136 707,31 дол. США, по прострочених несплачених відсотках в сумі 40 228,41 дол. США, по пені за прострочену заборгованість в сумі 337 381,29 грн та по пені за прострочені відсотки в сумі 337 381,29 грн.
Зазначене рішення суду залишене без змін постановами Львівського апеляційного господарського суду від 18.09.2017 та Верховного Суду у складі касаційного господарського суду від 18.04.2018 та згідно з розміщеною на сайті Єдиного державного реєстру судових рішень інформацією набрало законної сили 18.09.2017 і є чинним.
В силу приписів ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що надрало законної сили, не доказується при розгляді іншої справи, у якій ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, зважаючи на те, що у розгляді справи №3/27/5022-316/2012 беруть участь ті самі особи, стосовно яких рішенням Господарського суду Тернопільської області від 10.07.2015 у справі №921/428/16-г/5, яке набрало законної сили, встановлено обставини щодо отримання кредитних коштів за Кредитними договорами №66206С6, №66206С7 та №66206С8 від 10.08.2006, суд прийшов до висновку, що факт надання кредитних коштів позичальникам (третім особам у даній справі) є встановленим та не підлягає повторному доказуванню при розгляді даного спору. 
Позивач стверджує, що Позичальниками (третіми особами у даній справі) зобов`язання щодо своєчасного повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом виконувались неналежним чином.
У зв`язку із наведеним Банк, керуючись п. 10 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживача", звернувся до Позичальників з вимогами (повідомленнями) від 16.03.2011 №066-003/857 (до ОСОБА_1 ), №066-003/856 (до ОСОБА_2 ) та №066-003/854 (до ОСОБА_10 ) про дострокове погашення кредиту (а.с. 15, т.4; а.с. 83, т.7; а.с. 146, т.11).
У вказаних вимогах банком зазначено суму простроченого основного боргу - 20 220,00 доларів США у кожного з позичальників, та залишкову суму основного боргу - 161 080,00 дол. США у кожного з позичальників. У вказаних вимогах Банк зобов`язав Позичальників протягом 30-ти днів з моменту їх отримання погасити: всю суму неповернутого кредиту; відсотки, які будуть нараховані станом на дату сплати заборгованості; пеню за неналежне виконання умов договору станом на дату сплати заборгованості. У зазначених вимогах Банк не навів сум відсотків та пені, однак зазначив, що за уточненням суми заборгованості позичальникам слід звернутися у філію АТ "Укрексімбанк" у м. Тернополі.

Предметом судового розгляду у даній справі є вимога позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення наявної станом на 10.04.2012 заборгованості третіх осіб у справі за Кредитними договорами №66206С6, №66206С7 та №66206С8 від 10.08.2006 на загальну суму 170 741,33 дол. США та 450 516,01 грн, з якої:
- 762,04 грн пені за прострочені відсотки та 100 068,60 грн пені за прострочену заборгованість по кредиту - заборгованість ОСОБА_1 ;
- 3 494,21 грн пені за прострочені відсотки та 140 531,49 грн пені за прострочену заборгованість по кредиту - заборгованість громадянки Литви ОСОБА_2 ;
- 158 633,34 дол. США сума неповернутого кредиту, 1 755,32 дол. США сума строкових несплачених відсотків, 1 642,08 дол. США сума прострочених до 31 дня несплачених відсотків, 8 710,59 дол. США сума прострочених понад 31 день несплачених відсотків, 7 779,05 грн пені за прострочені відсотки, 197 880,62 грн пені за прострочену заборгованість по кредиту - заборгованість громадянина Литви ОСОБА_10 .

У разі якщо право звернення стягнення на майно пов`язане з невиконанням зобов`язання, забезпеченого іпотекою, судам слід встановлювати загальний розмір вимог кредитора та виходити з того, що обов`язковою передумовою звернення стягнення на предмет іпотеки є встановлення судом факту невиконання основного зобов`язання. Невиконання зазначеної передумови відповідно до ч. 2 ст. 35 Закону про іпотеку є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає зверненню з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання. Разом з тим, наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання грошових сум шляхом звернення стягнення на передане в іпотеку нерухоме майно (п. 4.4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №1 від 24.11.2014 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів").

Визначаючи вказані вище суми заборгованості Банк виходив з того, що Позичальникам було надіслано вимоги (повідомлення) від 16.03.2011 №066-003/857 (до ОСОБА_1 ), №066-003/856 (до ОСОБА_2 ) та №066-003/854 (до ОСОБА_10 ) про дострокове погашення кредиту (а.с. 15, т.4; а.с. 83, т.7; а.с. 146, т.11), а також з того, що ОСОБА_1 погасила свою заборгованість в розмірі 155 525,00 дол. США у період з 26.07.2011 по 19.12.2011, а ОСОБА_2 аналогічну суму заборгованості - до 20.12.2011.
Ч. 10. ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та п. 4.2 Кредитних договорів пов`язують виникнення обов`язку дострокового погашення кредиту на підставі відповідної вимоги банку після спливу відповідного строку з дня отримання такої вимоги.
З матеріалів даної справи вбачається, що вимога (повідомлення) про дострокове погашення кредиту за №066-003/857 від 16.03.2011 була отримана ОСОБА_1 19.03.2011, про що свідчить повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення (а. с. 16, т. 4). Вимоги (повідомлення) про дострокове погашення кредиту за №066-003/856 та №066-003/854 від 16.03.2011, що були направлені на адресу ОСОБА_2 та ОСОБА_10 : м. Тернопіль, вул. Рудницького, 28/3, повернулися 18.04.2011 на адресу банку з відміткою "за закінченням терміну зберігання" (а. с. 84, т. 7; а. с. 147, т. 11).
Поряд із цим, рішенням Господарського суду Тернопільської області від 10.05.2017 у справі №921/428/16-г/5, яке, як вже зазначалось вище, набрало законної сили 18.09.2017, встановлено, що вказані вище вимоги Позичальниками отримано 19.03.2011. Зі змісту зазначеного судового рішення вбачається, що обставини щодо надіслання та, відповідно, отримання Позичальниками вказаних вимог не заперечувались і учасниками справи №921/428/16-г/5. Слід також зазначити, що дані обставини не заперечувались і учасниками даної справи.

Ст. 9 Конституції України визначає, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7, 11 до Конвенції" ратифікована Конвенція про захист прав і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), підписана від імені України 9 листопада 1995 року, Перший протокол, протоколи N 4 і N 7 до Конвенції, підписані від імені України 19 грудня 1996 року, та протоколи N 2 і N 11 до Конвенції, підписані від імені України 9 листопада 1995 року у м. Страсбурзі із застереженнями.
Ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" №3477-ІV від 23.02.2006 (далі - Закон №3477-ІV) встановлено, що суди застосовують при розгляді Конвенцію та практику Суду як джерело права. У свою чергу ст. 18 Закону №3477-ІV визначає порядок посилання на Конвенцію та практику Суду.
Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 „Совтрансавто-Холдинг проти України", а також рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

За даних обставин, зважаючи на те, що рішенням суду від 10.05.2017 у справі №921/428/16-г/5, яке набрало законної сили, встановлено факт отримання Позичальниками зазначених вище вимог 19.03.2011, що в межах даної справи суд позбавлений права ревізувати рішення суду, яке набрало законної сили, суд прийшов до висновку, що дані обставини є встановленими та не підлягають доказуванню.
Таким чином, викладені у повідомленнях за №066-003/857, №066-003/856 та №066-003/854 від 16.03.2011 вимоги Банку про дострокове погашення кредиту Позичальники повинні були виконати до 19.04.2011 та, відповідно, строк виконання зобов`язань Позичальниками за Кредитними договорами щодо повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредиту та сплати пені настав 20.04.2011, і у Позичальників виник відповідний обов`язок достроково погасити кредит на підставі ч. 10 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів".

Як вже зазначалось вище, звертаючись із позовом у даній справі, позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості:
- ОСОБА_10 за Кредитним договором №66206С8 від 10.08.2006 згідно розрахунку станом на 10.04.2012 (а.с. 76-78, т. 1), що відображено також у заяві про уточнення позовних вимог від 06.07.2017 (а.с. 263-268, т. 17), а саме: 158 633,34 дол. США неповернутого основного боргу; 1 755,32 дол. США несплачених строкових відсотків за період з 01.04.2012 по 09.04.2012; 1 642,08 дол. США несплачених відсотків, прострочених до 31 дня, за період з 16.03.2012 по 09.04.2012; 8 710,59 дол. США несплачених відсотків, прострочених понад 31 день, за період з 16.09.2012 по 09.04.2012; 197 880,62 грн пені за прострочену заборгованість по кредиту за період з 10.04.2011 по 10.04.2012; 7 779,05 грн пені за прострочені відсотки за період з 17.05.2011 по 10.04.2012.
- ОСОБА_2 за Кредитним договором №66206С7 від 10.08.2006 в розмірі 140 531,49 грн пені по тілу кредиту за період з 23.01.2011 по 19.12.2011 та 3 494,21 грн пені по процентах за період з 17.05.2011 по 19.12.2011;
- ОСОБА_1 за Кредитним договором №66206С6 від 10.08.2006 в розмірі 100 068,60 грн пені по тілу кредиту та 762,04 грн пені по процентах, нарахованої за період з 23.01.2011 по 18.12.2011.

З матеріалів справи вбачається, що при первісному розгляді даного спору, з метою встановлення правильності нарахування визначених позивачем сум боргу та штрафних санкцій по Кредитних договорах №66206С8, №66206С7 та №66206С6 від 10.08.2006, судом було призначено судову експертизу (а.с. 16-24 т. 12).
Висновком судово-економічної експертизи за №5191/12 від 10.04.2013 (а. с. 105-120 Т. 12) було підтверджено зазначені вище суми заборгованості ОСОБА_10 станом на 10.04.2012 по неповернутому основному боргу, несплачених строкових та прострочених відсотках. Пеня за несвоєчасну сплату тіла кредиту визначена експертами в розмірі 195 181,49 грн, а пеня за прострочену заборгованість по відсотках - 7 779,05 грн.
Згідно зазначеного вище висновку судового експерта, в результаті проведених розрахунків по Кредитному договору №99206С7 від 10.08.2006 (позичальник - ОСОБА_2 ), підтверджується нарахування пені на прострочені відсотки в розмірі 3 494,21 грн та пені за прострочену заборгованість по кредиту у розмірі 140 224,93 грн; по Кредитному договору №66206С6 (позичальник - ОСОБА_1 ) підтверджується нарахування пені за прострочені відсотки у розмірі 762,04 грн та пені за прострочену заборгованість по кредиту в розмірі 99 883,68 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими, зокрема, засобами як висновками експертів (п. 2 ч. 2 ст. 73 ГПК України).
Згідно із ст. 104 ГПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 по справі №444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Як наслідок, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, так як в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Зважаючи на те, що умовами укладених Кредитних договорів строк повернення кредиту визначений 07.08.2013, однак Банк, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, змінив строк виконання основного зобов`язання; що відповідно до надісланих банком вимог (факт отримання яких встановлено рішенням Господарського суду Тернопільської області від 10.05.2017 у справі №921/428/16г-5, яке набрало законної сили), строк виконання зобов`язань Позичальниками (третіми особами у справі) за вказаними вище Кредитними договорами щодо повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом настав 20.04.2011; що між сторонами кредитних договорів відсутня домовленість щодо порядку нарахування та сплати відсотків за користування кредитом після настання строку виконання основного зобов`язань, суд прийшов до висновку, що з 20.04.2011 припинилось і право Банку нараховувати передбачені договором проценти за кредитом.

Однак, з долученого позивачем до позовної заяви розрахунку заявлених позовних вимог вбачається, що всупереч наведеного вище, після 20.04.2011, Банк продовжував здійснювати нарахування відсотків та, відповідно, нараховував пеню за несвоєчасну сплату останніх. 
Зокрема, по Кредитному договору №66206С7 (позичальник ОСОБА_2 ) нарахування пені проведено Банком: за період з 17.05.2011 по 25.05.2011 на прострочену станом на 18.04.2011 заборгованість по відсотках в сумі 2 013,12 дол. США (визначений банком гривневий еквівалент - 16 084,43 грн), яка була погашена Позичальником 26.05.2011; за період з 18.08.2011 по 19.12.2011 пеня нарахована за несвоєчасну сплату відсотків нарахованих Банком після 20.04.2011.
Згідно наведеного позивачем розрахунку пені по Кредитному договору №66206С6 (позичальник ОСОБА_1 ) вбачається, що за період з 23.01.2011 по 25.05.2011 пеню нараховано за несвоєчасну сплату відсотків нарахованих Банком до 20.04.2011, та за період з 16.06.2011 по 18.12.2011 - на відсотки нараховані Банком після 20.04.2011. 
З проведеними позивачем розрахунками погодився і судовий експерт.

Окрім того, згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. При цьому, також необхідно мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції (правова позиція викладена у п. 2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").
Оскільки права позивача по Кредитних договорах порушені з 20.04.2011 - з моменту невиконання Позичальниками вимог про дострокову сплату всієї суми боргу за Кредитними договорами (кредиту, відсотків, неустойки) в термін до 19.04.2011, відтак право позивача нараховувати пеню за несвоєчасну сплату тіла кредиту припиняється через шість місяців (20.10.2011) від дня, коли зобов`язання мало бути виконане (20.04.2011).
Проте з долученого Банком до позовної заяви розрахунку заявленої до стягнення суми пені за несвоєчасну сплату тіла кредиту по позичальнику ОСОБА_10 вбачається, що остання нарахована позивачем за один рік (з 10.04.2011 по 10.04.2012); пеня за несвоєчасну сплату тіла кредиту по позичальнику ОСОБА_1 нарахована за період з 23.01.2020 по 21.04.2011 на чергові платежі по тілу кредиту, прострочка сплати яких мала місце з 23.01.2011 по 18.04.2011 та за період з 22.04.2011 по 18.12.2011 на всю суму простроченого кредиту, з врахуванням надісланої вимоги; пеня за несвоєчасну сплату тіла кредиту по позичальнику ОСОБА_2 нарахована за період з 23.01.2020 по 21.04.2011 на чергові платежі по тілу кредиту, прострочка сплати яких мала місце з 23.01.2011 по 18.04.2011 та за період з 22.04.2011 по 19.12.2011 на всю суму простроченого кредиту, з врахуванням надісланої вимоги.
Аналогічні розрахунки проведено і судовим експертом.
Окрім того, зважаючи на те, що і заборгованість за тілом кредиту, і заборгованість по відсотках за користування кредитом згідно умов укладених правочинів визначена у доларах США, що п. 2.4.2. Кредитних договорів встановлено, що за порушення строків погашення кредиту, вказаних у графіку надання та погашення кредиту, процентів та платежів за цим договором Позичальник сплачує Банку за кожний день прострочки, включаючи день проплати, пеню у розмірі подвійної облікової ставки  Національного Банку України за кожен день прострочення, що діяла за період, за який сплачується пеня, суд вважає, що нарахування пені за несвоєчасне виконання зобов`язань повинно здійснюватись на суми боргу, визначені у гривневому еквіваленті, з врахуванням щоденної зміни курсу валют. 
Однак, судом вірно встановлено, що і у розрахунку позивача, і в розрахунку судового експерта нарахування пені за несвоєчасну сплату тіла кредиту здійснено без врахування щоденної зміни курсу валют.
З огляду на наведене, суд першої інстанції правомірно не погодився із проведеними позивачем розрахунками та відхилив висновок судового експерту щодо встановлених останнім розмірів правомірно нарахованої Банком пені за несвоєчасну сплату відсотків за зазначеними вище Кредитними договорами та пені нарахованої за несвоєчасну сплату тіла кредиту. 
У постанові Верховного Суду від 28.01.2019 по справі № 922/3782/17 викладений наступний правовий висновок: "з огляду на вимоги статей 79, 86 ГПК України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості".

З огляду на наведене вище, враховуючи зазначені норми чинного законодавства, за допомогою інформаційно-аналітичного центру "Ліга", в межах визначених позивачем періодів, з врахуванням приписів ч. 6 ст. 232 ГПК України, наявних у позичальника ОСОБА_1 станом на 23.01.2011, 31.01.2011, 16.02.2011, 16.03.2011, 18.04.2011 та 22.04.2011 сум заборгованості за Кредитним договором №66206С6 від 10.08.2006, здійснених Позичальником оплат, щоденного зміну курсу валют, провів перерахунок заявленої до стягнення сум пені за несвоєчасну сплату тіла кредиту.
Згідно з проведеним перерахунком, за неналежне виконання зобов`язань щодо своєчасної сплати тіла кредиту за Кредитним договором №66206С6 від 10.08.2006 за період з 23.01.2011 по 20.10.2011 правомірним є нарахування пені в загальній сумі 88 645 грн 38 коп.  Перевіривши даний розрахунок, колегія суддів дійшла висновку,  що останній є вірним. 
За період з 21.10.2011 по 18.12.2011 пеня в сумі 11 423 грн 22 коп. нарахована позивачем безпідставно.
Розглянувши проведений Банком розрахунок суми пені за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом, суд встановив, що наявними у матеріалах справи банківськими виписками підтверджується лише факт наявності у позичальника ОСОБА_1 заборгованості по сплаті відсотків в сумі 72,18 дол. США (визначений банком у розрахунку гривневий еквівалент - 576,70 грн) за період з 16.02.2011 по 14.03.2011, яка була погашена 15.03.2011 та заборгованості по сплаті відсотків в сумі 1 857,31 дол. США (визначений банком у розрахунку гривневий еквівалент - 14 839,54 грн) за період з 18.04.2011 по 25.05.2011, яка погашена 26.05.2011. 
Вказана позивачем у розрахунку заборгованість по сплаті відсотків за період з 23.01.2011 по 15.02.2011 в сумі 14 839,54 грн не підтверджена жодним первинним документом. За період з 16.06.2011 по 18.12.2011 пеню нараховано на суми відсотків нарахованих банком після 20.04.2011. 
Враховуючи наведені вище обставини, суд першої інстанції, за допомогою інформаційно-аналітичного центру "Ліга", з врахуванням зміни курсу валют, провів перерахунок заявленої до стягнення суми пені за несвоєчасну сплату відсотків за Кредитним договором №60206С6.
Згідно з проведеним судом перерахунком вірним є нарахування пені за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом в загальній сумі 245 грн 44 коп., з якої: 6 грн 55 коп. - пеня на заборгованість по відсотках в сумі 72,18 дол. США, яка існувала станом на 16.02.2011 та була погашена 15.03.2011 та 238 грн 89 коп. - пеня на заборгованість по відсотках в сумі 1 857,31 дол. США, яка була погашена 26.05.2011.
За період з 23.01.2011 по 15.02.2011 та за період з 16.06.2011 по 18.12.2011 пеня за несвоєчасну сплату відсотків в загальній сумі 516,60 грн нарахована безпідставно.

Також, судом розглянуто проведений Банком розрахунок суми пені за несвоєчасну сплату тіла кредиту за Кредитним договором №66206С7 від 10.08.2006 (позичальник ОСОБА_2 ) та встановлено, що з врахуванням приписів ч. 6 ст. 232 ГПК України, остання за період з 20.10.11 по 19.12.2011 нарахована безпідставно.
Згідно з проведеним судом, за допомогою інформаційно-аналітичного центру "Ліга", з врахуванням зміни курсу валют, перерахунком вірним є нарахування пені за неналежне виконання зобов`язань щодо своєчасної сплати тіла кредиту за Кредитним договором №66206С7 за період з 23.01.2011 по 20.10.2011 в загальній сумі 106 036 грн 60 коп., на суми заборгованості Позичальника, які існували станом на 23.01.2011, 31.01.2011, 16.02.2011, 21.03.2011, 18.04.2011 та 22.04.2011.
Пеня в сумі 34 433,50 грн за несвоєчасну сплату тіла кредиту нарахована позивачем безпідставно. 
Розглянувши наданий позивачем розрахунок суми пені за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом за Кредитним договором №66206С7, суд прийшов до висновку, що правомірним в межах визначених позивачем періодів є нарахування пені за період з 17.05.2011 по 25.05.2011 на заборгованість в сумі 2 013,12 дол. США, яка була погашена позичальником 26.05.2011. 
Так, згідно проведеного судом перерахунку вірним є нарахування пені за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом в загальній сумі 61 грн 39 коп.
Пеня в загальній сумі 3 432,82 грн за період з 18.08.2011 по 19.12.2011 за несвоєчасну сплату відсотків нарахованих банком після 20.04.2011 визначена позивачем безпідставно.

Представник відповідача просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності щодо звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_10 за Кредитними договорами №66206С6, №66206С7, №66206С8 від 10.08.2006.
Відповідно до ст.ст. 256, 267 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Згідно з ст. ст. 257, 258 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). 
Ст. ст. 260, 261 ЦК України встановлено правила обчислення позовної давності та внормовано визначення початку перебігу позовної давності. Так, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, а за зобов`язаннями з визначеним строком виконання - зі спливом строку виконання.
Пред`явивши третім особам вимоги (повідомлення) №066-003/857, №066-003/856, №066-003/854 від 16.03.2011 про дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, Банк відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому перебіг строку позовної давності за вимогами Банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня, зазначеного Банком у вимозі про дострокове повернення кредиту як кінцевого строку виконання її умови, тобто з 20.04.2011.
Отже позовна давність, в межах якої позивач міг звернутись до суду з вимогою про стягнення боргу по нарахованій пені за несвоєчасне погашення боргу за черговими платежами по кредиту, строк сплати яких настав до 20.04.2011, та по поверненню всієї суми кредиту та сплати відсотків за користування кредитом, збігає через один рік від відповідного строку сплати нарахованої пені за певний період.
З матеріалів справи вбачається, що з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення вказаної вище заборгованості позичальників (третіх осіб у справі) за Кредитними договорами №66206С6, №66206С7 та №66206С8 від 10.08.2006 позивач звернувся до суду 20.04.2012.
За даних обставин, з врахуванням приписів ч. 6 ст. 232 ГК України, ст. 258 ЦК України, заяви відповідача про застосування позовної давності, такою, що визначена в межах встановленого законом строку позовної давності, судами визнається заборгованість:
- за Кредитним договором №66206С6 (позичальник - ОСОБА_1 ) в сумі 84 169 грн 22 коп. пені за несвоєчасну сплату тіла кредиту за період з 20.04.2011 по 20.10.2011 та 226 грн 32 коп. пені за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом за період з 20.04.2011 по 25.05.2011;
- за Кредитним договором №66206С7 (позичальник - ОСОБА_2 ) в сумі 101 560 грн 44 коп. пені за несвоєчасну сплату тіла кредиту за період з 20.04.2011 по 20.10.2011 та 61 грн 39 коп. пені за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом за період з 20.04.2011 по 25.05.2011.
Пеня за несвоєчасну сплату тіла кредиту за період з 23.01.2011 по 19.04.2011, пеня за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом за період з 23.01.2011 по 20.04.2011 за Кредитним договором №66206С6, а також пеня за несвоєчасну сплату тіла кредиту за період з 23.01.2011 по 19.04.2011 за Кредитним договором №66206С7 нарахована поза межами встановленого законом строку позовної давності. 

Щодо заборгованості ОСОБА_10 - позичальника за Кредитним договором №66206С6 від 10.08.2008, суд відзначає на наступне:
Заборгованість ОСОБА_10 (позичальника) за Кредитним договором №66206С8 від 10.08.2006 вже була предметом судового розгляду у справі №607/1805/13-ц.
Так, рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 05.02.2014 у справі №607/1805/13-ц за цивільним позовом ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії АТ "Укрексімбанк" в м. Тернополі про солідарне стягнення з ОСОБА_10 (позичальник) та СП "Луміс" (поручителя) заборгованості за кредитним договором №66206С8 від 10.08.2006, позов задоволено частково та стягнуто солідарно з ОСОБА_10 та СП "Луміс" на користь банку заборгованість в сумі 171 611,22 дол. США, що еквівалентно 1 371 688,49 грн та 45 000,00 грн пені за прострочення виконання зобов`язань. В задоволенні решти позовних вимог, а саме у стягненні 360 178,34 грн пені, відмовлено (а. с. 187-189, т. 20).
Зі змісту вказаного судового рішення вбачається, що стягувана сума заборгованості розрахована станом на 17.01.2014 та складається з наступних частин: 158 633,34 доларів США заборгованості за кредитом, що еквівалентно 1 267 956,29 грн, та 12 977,88 доларів США заборгованості за відсотками, що еквівалентно 103 732,20 грн. Суми пені за прострочену заборгованість в розмірі 372 321,27 грн та пені за прострочені відсотки в розмірі 32 857,07 грн були зменшені судом до 45 000,00 грн на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України.
З наведеного вище вбачається, що сума неповернутого основного боргу яка заявлена до стягнення в позовній заяві у даній справі та яка встановлена в рішенні Тернопільського міськрайонного суду від 05.02.2014 у справі №607/1805/13-ц - співпадають.
Суми несплачених строкових відсотків та несплачених прострочених відсотків та пені, заявлені до стягнення в цивільній справі, були більшими, ніж у позовній заяві у даній справі. Вказане, на думку суду, пояснюється тим, що у цивільній справі розмір заборгованості визначався станом на 17.01.2014, а при подачі позову в даній справі - станом на 10.04.2012. Поряд із цим, Тернопільський міськрайонний суд дійшов до висновку про наявність підстав для зменшення розміру пені до 45 000,00 грн.
Вказане рішення було прийнято за присутності в судовому засіданні представника ОСОБА_10 Позичальником не оскаржувалося. Натомість, в апеляційному порядку його оскаржив банк, не погоджуючись із зменшенням суми пені. 
Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 01.07.2017 рішення суду першої інстанції залишено без змін, а відтак останнє набуло законної сили (а.с. 190-192, т. 20).
05.08.2014 Тернопільським міськрайонним судом на примусове виконання рішення від 05.02.2014 у справі №607/1805/13-ц видано виконавчий лист, на виконання якого Тернопільським міським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області відкрито виконавче провадження ВП №51313707 від 03.06.2016 (боржник - ОСОБА_10 ) та Першим відділом державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції відкрито ВП №44445124 від 20.08.2014 (боржник - СП "Луміс"). Відповідно до даних автоматизованої системи виконавчих проваджень по виконавчих провадженнях №51313707 та №44445124, виконавчий документ у справі №607/1805/13-ц не виконаний (а. с. 222, 223-224, 225, 226-227, т. 17). Представники позивача та самого позичальника підтвердили факт невиконання станом на день розгляду даного спору вказаного вище рішення Тернопільського міськрайонного суду в повному обсязі.

За практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду (Рішення у справі "Шмалько проти України" від 20 липня 2004 року).
Як висновок Суд визнає, що хоча можна погодитися з тим, що Договірні Сторони мають право за виняткових обставин і, як це має місце в цій справі, користуючись свободою розсуду, контролювати використання власності, втручатися у судові провадження з виконання судових рішень, таке втручання не повинне спричиняти перешкоди виконанню судового рішення, позбавляти його чинності, безпідставно його відстрочувати або, ще гірше, підривати суть цього рішення (рішення ЄСПЛ від 28.07.1999 у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії" N 22774/93, п. 74).
У постанові від 12.05.2020 у справі №921/730/13-г/3 Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду щодо преюдиційності рішення суду про стягнення заборгованості, визначивши, що рішення суду, яким вирішено спір між кредитором та боржником та/або поручителем щодо стягнення заборгованості, яким визначено розмір такої заборгованості, не має преюдиційного характеру для заставодавця (іпотекодавця, майнового поручителя) за основним кредитним зобов`язанням. 
Велика Палата Верховного Суду вказала, що при розгляді справи про звернення кредитором стягнення на майно заставодавця (іпотекодавця, майнового поручителя) останній може заперечувати проти суми заборгованості за основним зобов`язанням, навіть якщо вона встановлена судовим рішенням у справі за позовом кредитора до боржника та/або поручителя, зокрема доводити, що сума боргу є меншою або відсутня взагалі. Рішення суду, яким вирішено спір між кредитором та боржником та/або поручителем щодо стягнення заборгованості, яким визначено розмір такої заборгованості, не має преюдиційного характеру для заставодавця (іпотекодавця, майнового поручителя) за основним кредитним зобов`язанням і за загальним правилом не може бути оскаржено в апеляційному порядку такою особою у разі її не залучення до участі у справі.
При скасуванні постанови апеляційної інстанції від 06.04.21 року у даній справі Верховний Суд вказав, що відсутність преюдиційності для заставодавця (іпотекодавця, майнового поручителя)  за основним кредитним зобов`язанням рішення суду про стягнення заборгованості, визначеної рішенням суду, яким вирішено спір між кредитором та боржником та/або поручителем щодо стягнення заборгованості, яким визначено розмір такої заборгованості, та можливість заперечувати проти суми заборгованості за основним зобов`язанням (кредитним договором), не надає права суду залишати без оцінки докази наявності заборгованості за цим договором, подані позивачем у межах розгляду справи, що розглядається судом. 
Як вірно встановлено судом першої інстанції, 16.04.2014 в рахунок погашення основного боргу за Кредитним договором №66206С8 від 10.08.2006, згідно квитанції №1363, сплачено 21 926,03 доларів США; 15.11.2013 та 16.04.2014 в рахунок погашення нарахованих процентів, згідно квитанцій №3426 та №1365, сплачено 22 000 дол. США та 18 073,97 доларів США (а. с. 184, 185, 186, т. 20).
Зазначені вище оплати по Кредитному договору №66206С8 від 10.08.2006 відображено і у наявних в матеріалах справи банківських виписках. 
П. 2.7.2 Кредитних договорів визначено, якщо сума, що вноситься у рахунок погашення кредиту, сплати процентів за користування кредитом та інших платежів за договором, недостатня для погашення кредиту разом з процентами та іншими платежами за договором, то платежі за договором здійснюються у такому порядку: 1) прострочені платежі по сплаті процентів за користування кредитом та плати за управління кредитом; 2) строкові зобов`язання по сплаті нарахованих процентів за користування кредитом та плати за управління кредитом; 3) прострочені платежі по погашенню основного боргу за кредитом; 4) строкові та дострокові платежі по погашенню основного боргу за кредитом; 5) інші платежі, передбачені п. 2.2 договору; 6) пені за несвоєчасну сплату процентів, погашення основного боргу за кредитом, плат за договором.
Слід зазначити, що в матеріалах справи містяться надані позивачем під час первісного розгляду даного спору заяви банку про уточнення позовних вимог за №066-03/190 від 24.02.2014, про збільшення позовних вимог за №066-03/435 від 15.04.2014 та за №066-03/1026 від 18.09.2014 (а.с. 41-42, 180-181 т. 13; а.с. 92 т. 14). До заяви про збільшення позовних вимог за №066-03/1026 від 18.09.2014 позивачем долучено розрахунок позовних вимог, в якому, зокрема, враховано зазначені вище оплати та вказано, що станом на 08.09.2014 заборгованість ОСОБА_10 за Кредитним договором №66206С8 від 10.08.2006 становить: 136 707,31 дол. США неповернутого основного боргу; 7 583,31 дол. США несплачених відсотків; 1 044 406,68 грн пені за прострочену заборгованість по кредиту та 67 824,09 грн пені за прострочені відсотки.
Поряд із цим, як вже зазначалось вище, 06.07.2017 Банком було подано заяву про уточнення позовних вимог за №066-03/922, згідно з якою підставою позову про звернення стягнення на предмет іпотеки визначено, зокрема, заборгованість ОСОБА_10 за Кредитним договором №66206С8 від 10.08.2006 в сумі: 158 633,34 дол. США неповернутого основного боргу; 1 755,32 дол. США несплачених строкових відсотків; 1 642,08 дол. США несплачених відсотків, прострочених до 31 дня; 8 710,59 дол. США несплачених відсотків, прострочених понад 31 день; 197 880,62 грн пені за прострочену заборгованість по кредиту та 7 779,05 грн пені за прострочені відсотки за період з 10.04.2011 по 10.04.2012. Дані суми заборгованості позичальника ОСОБА_10 та період ії виникнення були визначені Банком і у позовній заяві.
Під час повторного розгляду даної справи, зокрема на стадії підготовчого провадження, повноважний представник позивача підтвердив, що предметом і підставою позову у даній справі є вимоги Банку визначені у позовній заяві, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог за №066-03/922 від 06.07.2017.
Таким чином, беручи до уваги встановлені рішенням Тернопільського міськрайонного суду у справі №607/1805/13-ц обставини щодо розміру заборгованості ОСОБА_10 за Кредитним договором №66206С8 від 10.08.2006, враховуючи встановлений в ході даного судового розгляду факт часткового (на суму 21 926,03 дол. США) погашення заборгованості по тілу кредиту за рахунок платежу від 16.04.2014 згідно квитанції №1363, та оплат на суму 22 000 дол. США та 18 073,97 дол. США, в рахунок погашення заборгованості по відсотках за рахунок платежів 15.11.2013 та 16.04.2014, згідно з квитанціями за №3426 та №1365, суд прийшов до висновку, що станом на день розгляду даного спору в суді правомірними та обґрунтованими, в межах визначеного у позові періоду, є твердження позивача про існування у позичальника ОСОБА_10  за вказаним вище правочином заборгованості по тілу кредиту в сумі 136 707,31 дол. США (158 633,3 дол. США - 21 926,03 дол. США). 
На думку колегії апеляційної інстанції, такі висновки суду першої інстанції є правомірними та підтверджуються матеріалами справи, адже судами проаналізовано всі платежі по даному кредитному договору та рішення судів. Відтак судами дотримано позицію викладену, в постанові від 12.05.2020 у справі №921/730/13-г/3 та дотримано вказівок Верховного суду, зазначених у постанові від 12.08.2021 року.
Визначена позивачем у позовній заяві, з врахуванням заяви про уточнення від 06.07.2017, заборгованість по відсотках в загальній сумі 12 107,99 дол. США погашена за рахунок здійснених 15.11.2013 та 16.04.2014 оплат. 
Наведене, в свою чергу, свідчить про відсутність в межах визначених позивачем у позові періодів, у позичальника ОСОБА_10 заборгованості по відсотках в загальній сумі 12 107,99 дол. США. Нараховані банком відсотки після 09.04.2012 не є предметом судового розгляду в межах даної справи.
Дослідивши долучений позивачем до матеріалів справи розрахунок пені в сумі 197 880,62 грн на прострочену заборгованість по кредиту та 7 779,05 грн пені за прострочені відсотки, суд вважає за доцільне зазначити, що у рішенні Тернопільського міськрайонного суду від 05.02.2014 у справі №607/1805/13-ц було суттєво зменшено розмір пені, яка підлягає до стягнення з ОСОБА_10 . Отже, позивач не вправі заявляти до стягнення більшу суму пені, обраховану станом на 10.04.2012, ніж ту, яка зазначена у рішенні Тернопільського міськрайонного суду від 05.02.2014 у справі №607/1805/13-ц, а саме - 45 000 грн.
З рахуванням наведеного вище, суд встановив, що станом на день розгляду даного спору обґрунтованими є твердження Банку щодо наявності у позичальників (третіх осіб у справі) за зазначеними вище Кредитними договорами заборгованості на загальну суму 136 707,31 дол. США та 231 017 грн 37 коп., з якої:
- 226 грн 32 коп. пені за прострочені відсотки та 84 169 грн 22 коп. пені за прострочену заборгованість по кредиту за Кредитним договором №66206С6 від 10.08.2006, укладеним між ВАТ "Державний експортно-імпортний банк України" та фізичною особою ОСОБА_1 ;
- 61 грн 39 коп. пені за прострочені відсотки та 101 560 грн 44 коп. пені за прострочену заборгованість по кредиту за Кредитним договором №66206С7 від 10.08.2006, укладеним між ВАТ "Державний експортно-імпортний банк України" та громадянином Литви Будрене Відою Аудрою; 
- 136 707 дол. США 31 цент суми неповернутого кредиту, 45 000 грн пені за прострочені відсотки та пені за прострочену заборгованість по кредиту за Кредитним договором №66206С8 від 10.08.2006, укладеним між ВАТ "Державний експортно-імпортний банк України" та громадянином Литви ОСОБА_10 .

Разом із цим, у відзиві на позов б/н від 07.12.2018 (вх. №22642 від 11.12.2018), підтриманому його повноважним представником в судовому засіданні 17.02.2020, відповідач просив суд зменшити розмір заявленої до стягнення суми пені.
Ч. 3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Згідно з ч. 1 ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.
Висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ст. 3 ЦК України).
Розглянувши зазначене вище клопотання відповідача, зважаючи на те, що станом на день звернення позивача до суду з даним позовом заборгованість по кредитах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 погашена в повному обсязі, що пеня - це фінансова санкція, спрямована на спонукання сторони, винної у порушенні зобов`язання, до його виконання та дотримання в подальшому, а не засіб безпідставного збагачення, суд першої інстанції правомірно зменшив розмір правомірно нарахованої та такої, що визначена в межах встановленого законом строку позовної давності пені за Кредитними договорами №66206С5 та №66206С7 від 10.08.2006 до 50 %.

Провадження у справі в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення Публічному акціонерному товариству "Державний експортно-імпортний банк України" заборгованості по тілу кредиту в сумі 21 926,03 дол. США та заборгованості по відсотках за користування кредитом в сумі 12,107,99 дол. США за Кредитним договором №66206С8 від 10.08.2006 суд правомірно закрив на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України.
Доводи відповідача про те, що зазначені вище Кредитні договори є неукладеними, а сторони таких кредитних договорів не можуть мати права та вважатись зобов`язаними, суд вважає безпідставними, оскільки визначення договору як неукладеного може бути на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами (постанова Пленуму ВГСУ №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" та постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").
Поряд із цим, суд першої інстанції дійшов вірних висновків та не взяв  до уваги наявні в матеріалах справи копії меморіальних ордерів за №3523, №3543 та №3524, з огляду на неподання позивачем оригіналів зазначених документів. Разом із тим, доводи відповідача щодо відсутності в матеріалах справи доказів отримання кредитних коштів суд вважає безпідставними, оскільки факт виконання позивачем взятих на себе зобов`язань та видачі кредитних коштів позичальникам підтверджено іншими наявними в матеріалах справи первинними доказами.

Стосовно наявності підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки - об`єкта нерухомого майна, що належать відповідачу, суд зазначає наступне: 
Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ст. 546 ЦК України). Окремим видом застави, згідно ч. 1 ст. 575 ЦК України, є іпотека.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотекою є вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Згідно з ч. ч. 4, 5 ст. 3 Закону України "Про іпотеку" іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. При цьому, якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання (ч. ч. 1, 2 ст. 7 Закону України "Про іпотеку").
Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх. Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку майна. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від зміни права власності на це майно.

Встановлений вище судом факт неналежного виконання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_10 своїх зобов`язань за Кредитними договорами та наявності заборгованості за згаданими правочинами перед Банком дає останньому як кредитору та іпотекодержателю право здійснити задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, який належить Підприємцю на праві власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України "Про іпотеку", в редакції на момент виникнення правовідносин, взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення.
Ч. 3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
З матеріалів справи вбачається, що на виконання вимог чинного на момент укладення Іпотечного договору законодавства, 14.08.2006 укладений між сторонами у даній справі Іпотечний договір за №66206Z10 від 14.08.2006 посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Мартюк Л.О., зареєстровано в реєстрі за №6577, іпотекодержателем зазначено ВАТ "Укрексімбанк", Іпотекодавцем - ФОП Васьковську О.В. Крім того, приватним нотаріусом накладено заборону на відчуження зазначених в договорі будівель, що належать фізичній особі-підприємцю Васьковській О.В., до припинення договору іпотеки, заборону зареєстровано в реєстрі за №6578/117.

Згідно з ст. 35 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.
Аналогічні положення сторонами закріплено і у п. 2.1.14 Іпотечного договору.

Матеріалами справи підтверджено, що у зв`язку із невиконанням Позичальниками своїх зобов`язань за кредитними договорами, ПАТ "Укрексімбанк" звернувся до ФОП Васьковської О.В. із повідомленням про порушення основного зобов`язання (а. с. 83, т. 1), у якому зазначив розмір простроченої заборгованості Позичальників: Васьковської О.В. (100 068,60 грн пені за прострочену заборгованість та 762,04 грн пені за прострочені відсотки); Будрене В.А. (140 531,49 грн пені за прострочену заборгованість та 3 494,21 грн пені за прострочені відсотки); ОСОБА_10 (158 633,34 доларів США неповернутого основного боргу, 12 240,27 доларів США несплачених відсотків, 159 095,86 грн пені за прострочену заборгованість та 4 757,70 грн пені за прострочені відсотки). На підставі ст. 35 Закону України "Про іпотеку" та розділу 5 Іпотечного договору Банк просив ФОП Васьковську О.В., у не менш ніж 30-ти денний строк від дня отримання цього повідомлення, сплатити зазначені суми неповернутого кредиту, несплачених відсотків та нарахованої пені, з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання даної вимоги.
Вказана вимога отримана відповідачем 28.01.2012, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 85, т. 1).
З матеріалів справи вбачається, що у строк, встановлений п. 2.2.2 Договору іпотеки та ст. 35 Закону України "Про іпотеку", Іпотекодавець (відповідач у справі) вимог Банку не виконав, що і стало підставою для подачі останнім позову про звернення стягнення на майно.

Як вже зазначалось вище, відповідно до п. 1.3 Іпотечного договору, предметом іпотеки є об`єкт нерухомого майна (цегляні приміщення), що складається із низки будівель (під літ. "А" основна будівля загальною площею 149,9 кв.м, під літ. "Б-В" будівля холодильних камер та майстерні загальною площею 248,9 кв.м, під літ. "Ж" виробничо-складська будівля загальною площею 551,5 кв.м), має єдину адресу - вул. Бродівська, 33, м. Тернопіль, зареєстрований за одним власником та за єдиним реєстраційним номером №16574105, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 31.10.2006 (а. с. 47, т. 13).
Ч. 1 ст. 9 Закону України "Про іпотеку" визначено, що іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не припускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу).
Пп. 2.3.1, 2.3.3 п. 2.3 Іпотечного договору сторони передбачили право Іпотекодавця: володіти та користуватися предметом іпотеки відповідно до його призначення і за умови його збереження; здійснювати, зокрема, істотні поліпшення предмета іпотеки, лише за письмовою згодою Іпотекодержателя.
Відповідно до пп. 2.4.2, 2.4.5 Іпотечного договору Іпотекодавець зобов`язаний протягом двох днів повідомити Іпотекодержателя про будь-яку зміну, яка відбулась (з дня настання такої зміни) чи може відбутись (з дня коли стало про це відомо) з предметом іпотеки, про будь-які дії третіх осіб щодо предмета іпотеки, про загрозу знищення, псування чи погіршення стану іпотеки, а також про будь-які обставини, що можуть негативно вплинути на права Іпотекодержателя; без письмової згоди Іпотекодержателя не здійснювати дій пов`язаних із зміною права власності на предмет іпотеки або його частину, а також дій, пов`язаних з передачею предмета іпотеки третім особам.

З матеріалів справи вбачається, що під час дії Іпотечного договору відповідачем були здійснені будівельні роботи по реконструкції будівлі під літерою "Ж" (рибно-переробного цеху) шляхом влаштування прибудови, здійснено перепланування, розширено об`єкт, проведено переобладнання.
Зокрема, висновком судового експерта за №511/15-22 від 16.11.2015 (а. с. 41-54, т. 15) встановлено збільшення загальної площі виробничо-складської будівлі літ. "Ж" на 186,9 кв.м за рахунок добудови.
У висновку експерта №203/16-22 від 30.08.2016 (а. с. 13-24, т. 16) встановлено, що:
1) за період з 27.10.2006 по 28.01.2013 на об`єкті під літ. "Ж" по вул. Бродівська, 33 в м. Тернопіль, враховуючи чинні на території України Державні будівельні норми, проведено будівельні роботи по реконструкції приміщення (влаштована прибудова, здійснено перепланування, розширено об`єкт, проведено переобладнання);
2) за період з 27.10.2006 по 28.01.2013 на об`єкті під літ. "Ж" по вул. Бродівська, 33, м. Тернопіль виконані роботи по переплануванню;
3) добудова до будівлі під літ. "Ж" за адресою: вул. Бродівська, 33 м. Тернопіль є одноповерховою з підвалом під частиною будівлі капітальною спорудою. Питання щодо визначення функціонального призначення приміщень не є предметом дослідження судової будівельно-технічної експертизи, однак слід зауважити, що відповідно до технічного паспорта від 28.01.2013 цільове призначення приміщень будівлі літ. "Ж" змінено з визначення "приміщення" на "цехи" та "холодильна камера".
У Технічному паспорті на виробничий будинок рибно-переробні цехи по вул. Бродівська, 33, що виготовлений Тернопільським МБТІ 28.01.2013, міститься застереження щодо збільшення площі будівлі ("Ж") шляхом самовільного будівництва (а. с. 70-74, т. 15).
18.02.2013 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Тернопільській області зареєстровано Декларацію №ТП 143130460604 про готовність об`єкта до експлуатації у результаті проведеної реконструкції існуючого рибно-переробного цеху з добудовою по вул. Бродівська, 33. 

Відповідач вважає, що у результаті завершення будівництва (реконструкції) об`єкт - нерухоме майно за адресою: вул. Бродівська, 33 у м. Тернополі змінив свої якісні характеристики, втратив свою тотожність з тим, на який власником отримано право власності, а тому, відповідно до ст. ст. 179, 181, 184 ЦК України, є іншою річчю (об`єкт нерухомого майна (комплекс) загальною площею 1 137,2 кв.м). Відповідачем не здійснювались дії, які спричинили зменшення вартості та якості предмету іпотеки, а навпаки, покращено майно, зокрема, шляхом збільшення його площі та вартості.
Звертає увагу на те, що Васьковська О.В. вживала заходів для узаконення проведеного за адресою: вул. Бродівська, 33, м. Тернопіль будівництва, отримала декларацію про готовність об`єкту до експлуатації, а також зверталась до позивача, як Іпотекодерджателя, з проханням надати згоду на державну реєстрацію права власності на реконструйоване майно.
Стверджує, що саме поведінка позивача щодо ненадання згоди на державну реєстрацію права власності на реконструйоване майно позбавила можливості провести державну реєстрацію права власності на реконструйоване майно загальною площею 1 137,2 кв.м та подальший виділ в натурі приміщень загальною площею 186,9 кв.м. Наведене, на думку відповідача, свідчить про те, що на приєднану частину майна внаслідок його реконструкції іпотека не поширюється, а майно не може бути відчужене. Вважає, що правомірність наведених ним доводів підтверджується і позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 07.08.2018 у даній справі. Окрім того зауважує, що у висновку за №203/16-22 від 30.08.2016, на запитання суду "чи є технічна можливість виділити в натурі частку об`єкта нерухомого майна створеного в процесі будівництва в приміщенні під літ. "Ж"?", судовий експерт вказав на можливість виділення в натурі, враховуючи конструктивно планувальне рішення добудови, частки об`єкта нерухомого майна створеного в процесі здійсненого будівництва в приміщенні під літ. "Ж" за адресою: вул. Бродівська, 33, м. Тернопіль.
Позивач здійснену відповідачем реконструкцію вважає самочинним будівництвом. Стверджує, що ФОП Васьковською О.В., всупереч умов укладеного договору, не було отримано письмової згоди Банку на здійснення істотних поліпшень та зміни якості предмета іпотеки. Самовільна реконструкція предмету іпотека призвела до зміни Іпотекодавцем в односторонньому порядку істотних характеристик предмету іпотеки та зміни його якості, що є порушенням п. 2.4.4 Іпотечного договору. Зауважує, що спеціальним законом, який регулює правовідносини щодо передачі об`єктів нерухомості в іпотеку, визначення предмету іпотеки (в тому числі й частини об`єкта нерухомості), можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку порушення забезпечуваного іпотекою обтяження є саме Закон України "Про іпотеку". Ст. 5 зазначеного Закону передбачено, що нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями, якщо інше не встановлено іпотечним договором. Звертає увагу суду на положення Інструкції щодо проведення поділу, виділення та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затверджену наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства за №55 від 18.06.2007 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 06.07.2007 за №774/14041. Вважає, що до прийняття об`єкта в експлуатацію та оформлення права власності на частину предмета іпотеки, яка була приєднана до нього після укладення іпотечного договору, така частина є частиною предмета іпотеки і не може бути виділена в натурі, а об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна, поділу (виділу) не підлягають.
Окрім того, просить врахувати приписи ч. 5 ст. 5 Закону України "Про іпотеку", в редакції Закону №2478-VIII від 03.07.2018, якою передбачено, що у разі якщо іпотекодавцем предмет іпотеки було реконструйовано або щодо нього було проведено самочинне будівництво (у тому числі, але не виключно, споруджено нові будівлі, споруди тощо на земельній ділянці, що належить іпотекодавцю на праві власності чи перебуває в його користуванні), всі реконструйовані, новостворені об`єкти нерухомості вважаються предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору.
Слід зазначити, що при попередньому розгляді даного спору, за наслідками якого було відмовлено в позові Банку про звернення стягнення на предмет іпотеки, і місцевий, і апеляційний господарський суд погодились із доводами відповідача про те, що внаслідок реконструкції приміщень під літ. "Ж", об`єкт нерухомого майна - цілісний майновий комплекс за адресою: вул. Бродівська, 33, с. Тернопіль, втратив свою тотожність з тим об`єктом, на який підприємцем оформлено право власності і який передавався в іпотеку, тому звернення стягнення на предмет іпотеки, в складі якого є добудоване приміщення загальною площею 186,9 кв.м, буде мати наслідком порушення майнових прав відповідача. Саме наведені обставини, за висновками Господарського суду Тернопільської області та Львівського апеляційного господарського суду, унеможливлюють звернення стягнення на предмет іпотеки.
Поряд із цим, скасовуючи винесені при первісному розгляді даного спору судові рішення та направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд звернув увагу на не з`ясування судами обставин отримання підприємцем у Банку обов`язкового письмового погодження на проведення реконструкції предмета іпотеки, передбаченого п. 2.3.3 Договору іпотеки; необхідність дослідження інших умов Договору щодо прав і обов`язків сторін в частині використання та збереження майна, переданого в іпотеку. Зазначив, що за встановлення факту порушення позичальниками своїх зобов`язань за кредитними договорами, забезпечених іпотекою, відмова судів попередніх інстанцій звернути стягнення на предмет іпотеки у зв`язку з односторонньою зміною іпотекодавцем його характеристик порушує гарантовані законодавством України права Банку задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки. Окрім того, зауважив на необхідності дослідження питання щодо можливості часткового задоволення позову шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки загальною площею 950,3 кв.м, право власності на яке зареєстровано за підприємцем, зважаючи на встановлення обставин того, що добудова до будівлі під літ "Ж" є одноповерховою з підвалом під частиною будівлі капітальною спорудою, щодо якої наявна можливість виділення в натурі частини об`єкта нерухомого майна.

Ч. 1 ст. 316 ГПК України визначено, що вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. 
Виконуючи вказівки Верховного Суду, які згідно ст. 316 ГПК України є обов`язковими для суду першої під час нового розгляду справи, суд відзначає наступне:

Ч. 2 ст. 331 ЦК України визначено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруд тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, воно виникає з моменту державної реєстрації.
Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. 
Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 5 Закону України "Про іпотеку" предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями, якщо інше не встановлено іпотечним договором.
Правовий аналіз наведених вище норм права свідчить про те, що іпотека на майно без реєстрації права власності на нього неможлива.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України об`єкт нерухомості вважається самочинним будівництвом за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.
Відповідно до п. 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 05.09.2003 №146 (втратив чинність 21.05.2017 на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України за №166-р від 10.03.2017), до самовільного відноситься будівництво будинків та господарських будівель, реконструкція та капітальний ремонт, прибудови, надбудови, здійснені без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю. 
Згідно з даними п.п. 9, 10, 14, 15 Декларації (інформація про дозвільні документи), виконання робіт проводилося на підставі дозволу на виконання будівельних робіт, виданого Інспекцією Держархбудконтролю від 04.02.2010 №145-18/10 та відповідно до затвердженої проектної документації наказом від 18.12.2009 №1, де кошторисна вартість робіт складає 547 тис. грн, на земельній ділянці, яка знаходиться у користуванні відповідача на підставі договору оренди землі від 07.09.2007 №1376, укладеного з Тернопільською міською радою, загальні техніко - економічні показники об`єкта після реконструкції складають: будівля цеху ("Ж") - 738,4 кв. м, в цілому загальна площа комплексу з добудовою складає - 1 136,5 кв.м (а. с. 120-125, т. 15).
Таким чином, з інформації, що міститься в матеріалах справи, не вбачається ознак самовільного будівництва при проведенні будівельних робіт з реконструкції будівлі літ. "Ж" в розумінні ст. 376 ЦК України та п. 3.4.1 Методичних рекомендацій.
П. 2 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за №461 від 13.04.2011, в редакції на момент видачі декларації, передбачено, що прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до I-III категорії складності, та об`єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами (далі - Інспекція) поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації (далі - декларація).
Відповідно до Додатку №1 до Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, у декларації про готовність об`єкта до експлуатації зазначається найменування закінченого будівництвом об`єкта відповідно до затвердженого проекту будівництва.
Таким чином, відомості про вид будівництва - нове будівництво, реконструкція, технічне переоснащення, катіпальний ремонт тощо визначаються проектною документацією та відображаються у декларації про готовність об`єкта до експлуатації.
Реконструкція - це перебудова введеного в експлуатацію в установленому порядку об`єкта, що передбачає зміну його геометричних розмірів та/або функціонального призначення, внаслідок чого відбувається зміна основних техніко-економічних показників (кількість продукції, потужність тощо), забезпечується удосконалення виробництва, підвищення його техніко-економічного рівня та якості продукції, що виготовляється, поліпшення умов експлуатації та якості послуг. Реконструкція передбачає повне або часткове збереження елементів несучих конструкцій та призупинення на час виконання робіт експлуатації об`єкту в цілому або його частин (за умови їх автономності). 
Згідно з п.п. 20, 21 Порядку, інспекція перевіряє протягом 10 робочих днів з дати подання (надходження) до неї декларації повноту даних, зазначених у ній, та реєструє декларацію. У разі коли декларація подана чи оформлена з порушенням установлених вимог, Інспекція повертає її на доопрацювання з обґрунтуванням підстав повернення у строк, передбачений для її реєстрації.
З матеріалів справи вбачається, що у Декларації про готовність об`єкта до експлуатації чітко зазначено назву закінченого будівництвом об`єкта відповідно до будівельного паспорта або затвердженого проекту будівництва - "Реконструкція існуючого рибно-переробного цеху з добудовою по вул. Бродівська, 33, м. Тернопіль". Повнота даних, зазначених у декларації, перевірена Інспекцією, про що свідчить реєстрація декларації Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Тернопільській області 18.02.2013.
Наведене вище, на думку суду, свідчить про те, що здійснена відповідачем за наслідками проведеної реконструкції переданого в іпотеку майна добудова, яка створена з прив`язкою до вже існуючої заставленої нерухомості, з використанням її функціональних елементів, не є ні новоствореним об`єктом нерухомого майна, ні створенням іншого об`єкту нерухомості.
У постанові Верховного Суду України від 06.07.2016 по справі №6-1213цс16 та постановах Верховного Суду від 18.04.2018 по справі №910/4650/17 та від 11.06.2019 по справі №902/1414/13 наведено правову позицію, згідно з якою новоствореним об`єктом нерухомості може вважатись виключно такий, що був створений без прив`язок до іншого, вже існуючого нерухомого майна, без використання його складових елементів. Тобто неможливо визнати новоствореним нерухомим майном об`єкт нерухомого майна, що являє собою вже існуючий об`єкт нерухомості із зміненими зовнішніми та внутрішніми параметрами.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

За приписами ч. 3 ст. 5 Закону України "Про іпотеку" частина об`єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. 
В свою чергу, іпотека поширюється на частину об`єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.
Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007 №55 (далі - Інструкція).
Згідно з п.п. 2.1-2.3 Інструкції об`єкти нерухомого майна, які підлягають технічній інвентаризації відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуду України від 24.05.2001 N 127, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10.07.2001 за N 582/5773 (із змінами), а також єдині майнові комплекси, що належать на праві власності і розташовані на одній земельній ділянці, можуть бути поділені на самостійні об`єкти нерухомого майна. Поділ на самостійні об`єкти нерухомого майна провадиться відповідно до законодавства з наданням кожному об`єкту поштової адреси. Не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.
Відповідно до п. 9 ст. 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації або сертифікат є підставою, зокрема, для включення даних про такий об`єкт до державної статистичної звітності та оформлення права власності на нього.
П. 31 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 №703 (постанова втратила чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 №868), передбачено, що для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, яке перебуває в іпотеці або податковій заставі, заявник, крім документів, що зазначені у пунктах 27 - 30 цього Порядку, подає документ, що підтверджує факт надання згоди іпотекодержателем або органом державної податкової служби на відчуження або інше визначення юридичної долі нерухомого майна, яке перебуває в іпотеці або податковій заставі.
Аналогічна вимога міститься в п. 40 Порядку державної реєстрації речових прав №868 від 17.10.2013 (втратив чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127) та п. 60 Порядку Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127.
Ст. 10 Закону України "Про іпотеку" передбачено обов`язок іпотекодавця вживати за власний кошт всі необхідні заходи для належного збереження предмета іпотеки, включаючи своєчасне проведення поточного ремонту, відновлення незначних пошкоджень, раціональну експлуатацію та захист предмета іпотеки від незаконних посягань та вимог інших осіб. Іпотекодавець повинен своєчасно повідомляти іпотекодержателя про будь-яку загрозу знищення, пошкодження, псування чи погіршення стану предмета іпотеки, а також про будь-які обставини, що можуть негативно вплинути на права іпотекодержателя за іпотечним договором.
Як вже зазначалось вище, обов`язок Іпотекодавця повідомити Іпотекодержателя протягом двох днів про будь-яку зміну, яка відбулась чи може відбутись з предметом іпотеки, а також про будь-які обставини, що можуть негативно вплинути на права Іпотекодержателя, визначений п. 2.4.2 Іпотечного договору.
В п. 11 Декларації вказано: дата початку будівництва - лютий 2010 року; дата закінчення будівництва - січень 2013 року; строк введення об`єкта в експлуатацію - лютий 2013 року.

З матеріалів справи вбачається, що листами від 04.04.2013 та від 03.09.2013 (а. с. 105, 106, т. 15) ФОП Васьковська О.В. зверталася до Банку для надання дозволу зареєструвати право власності на майно, що перебуває у іпотеці, з врахуванням здійсненої його реконструкції. Проте, листом за №066-011/1414 від 22.07.2013 (а. с. 104, т. 15) банк відмовив у наданні згоди на реєстрацію права власності та реконструкцію виробничих приміщень за адресою: вул. Бродівська, 33, м. Тернопіль, посилаючись на наявну заборгованість позичальників ( ОСОБА_1 , Будрене В.А., ОСОБА_10) по кредитних договорах.
Однак, в матеріалах справи відсутні, а відповідачем не надані докази, які б свідчили про належне виконання Іпотекодавцем взятих на себе зобов`язань за Іпотечним договором, зокрема, щодо своєчасного повідомлення (протягом двох днів) Іпотекодержателя про намір здійснити реконструкцію предмету іпотеки чи про початок проведення таких робіт. 
В судовому засіданні встановлено та підтверджено матеріалами справи, що право власності на майновий комплекс загальною площею 1 136,5 кв.м, після здійсненої без відома та погодження Іпотекодежателя реконструкції переданого в іпотеку нерухомого майна, за відповідачем не зареєстровано.
Наведене, на думку суду, свідчить про відсутність правових підстав для поділу переданого в іпотеку об`єкта нерухомого майна, яке було реконструйоване відповідачем під час дії Іпотечного договору, без отримання передбаченого Договором обов`язкового письмового погодження Іпотекодержателя.
Щодо вказаної експертом у висновку за №203/16-22 від 30.08.2016 можливості виділення в натурі, враховуючи конструктивно планувальне рішення добудови, частки об`єкта нерухомого майна, створеного в процесі здійсненого будівництва в приміщенні під літ. "Ж" за адресою: вул. Бродівська, 33, м. Тернопіль, суд зауважує, що останній був сформульований експертом з врахуванням вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва. Питання щодо наявності правових підстав для поділу нерухомого майна не належить до компетенції судового експерта.
При цьому, твердження відповідача, з посиланням на постанову Верховного Суду від 07.08.2018 у даній справі, про те, що на приєднані приміщення загальною площею 186,9 кв.м іпотека не поширюється, суд вважає безпідставними, оскільки, в силу приписів ст. 316 ГПК України, постанова суду касаційної інстанції не може містити вказівок для суду першої або апеляційної інстанції про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи, обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи є лише вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції. 
У згаданій вище постанові Верховного суду від 07.08.2018 касаційною інстанцією вказано на необхідність з`ясування обставин щодо отримання підприємцем у Банку обов`язкового погодження на проведення реконструкції; умов Договору іпотеки щодо прав та обов`язків сторін в частині використання та збереження майна, переданого в іпотеку; дослідження питання щодо можливості часткового задоволення позову шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки право власності, на яке наразі зареєстровано за відповідачем; перевірки зазначених у постанові доводів та доказів; надання їм належної правової оцінки і в залежності від встановленого вирішити спір відповідно до закону.

Згідно з ст. 79 ГПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для Суду заздалегідь встановленої сили.

За даних обставин, зважаючи на те, що встановлено та підтверджено матеріалами справи, що: приступаючи до будівництва (реконструкції існуючого рибно-переробного комплексу) відповідач всупереч умов укладеного Іпотечного договору не повідомив Банк про зміни які можуть відбутися з предметом іпотеки; зміна (реконструкція) предмету іпотеки, зокрема збільшення площі переданого в іпотеку нерухомого майна, що знаходиться за адресою: вул. Бродівська, 33, м. Тернопіль відбувалась за наслідками проведеної під час дії Іпотечного договору реконструкції, без згоди Іпотекодержателя (позивача у справі); станом на день розгляду даного спору в суді реєстрація права власності ні на реконструйований об`єкт іпотеки, ні на здійснену відповідачем добудову не проведена; здійснена відповідачем без відома та згоди Банку внаслідок реконструкції добудова до переданого в іпотеку нерухомого майна не виділена в натурі, останній не присвоєно окрему поштову адресу, а згідно наведених у Декларації про готовність об`єкту до експлуатації реконструйований об`єкт - існуючий рибно-переробний цех, знаходиться за адресою: вул. Бродівська, 33, м. Тернопіль - адресою місцезнаходження переданого в іпотеку нерухомого майна, суд прийшов до висновку, що здійснена відповідачем в результаті реконструкції предмету іпотеку добудова є частиною переданого в іпотеку нерухомого майна і на неї поширюється іпотека. Зміни, що відбулись стосовно переданого в іпотеку за Іпотечним договором від 14.08.2006 нерухомого майна, не змінюють обсягу прав позивача як Іпотекодержателя.

Правильність наведеної правової позиції, на думку суду, підтверджується  відтворенням в нормі ч. 5 ст. 3 Закону України "Про іпотеку", яка, хоч і не існувала на момент виникнення спірних правовідносин, однак набрала чинності на момент вирішення даного спору, правила, згідно з яким у разі якщо іпотекодавцем предмет іпотеки було реконструйовано або щодо нього було проведено самочинне будівництво (у тому числі, але не виключно, споруджено нові будівлі, споруди тощо на земельній ділянці, що належить іпотекодавцю на праві власності чи перебуває в його користуванні), всі реконструйовані, новостворені об`єкти нерухомості вважаються предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору (правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 10.12.2019 у справі №910/15584/16).

Ч. 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. 
У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки.

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції дійшов висновку про визнання обґрунтованими, правомірними та такими, що підлягають до задоволення вимоги Банку про звернення стягнення на належне на праві власності фізичній особі-підприємцю Васьковській Ользі Василівні, АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Мартюк Л.О. 14.08.2006 по реєстру №6565, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 14.08.2006 за №1503309 та ТзОВ "Міське бюро технічної інвентаризації" 31.10.2006 за №12347554 в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним №16574105, нерухоме майно - предмет іпотеки за Іпотечним договором №66206Z10 від 14.08.2006: цегляні приміщення, що знаходяться за адресою: м. Тернопіль, вул. Бродівська, №33, а саме: під літ. А основна будівля загальною площею 149,9 кв.м, під літ. Б-В будівля холодильних камер та майстерні загальною площею 248,9 кв.м, під. літ. Ж виробничо-складська будівля загальною площею 551,5 кв.м, з усіма його приналежностями (добудовами) загальною площею 186,9 кв.м, створеними у процесі реконструкції в рахунок погашення Акціонерному товариству "Державний експортно-імпортний банк України", вул. Антоновича, 127, м. Київ, ідентифікаційний код 00032112, заборгованості на загальну суму 136 707,31 дол. США та 138 008 грн 69 коп. за наступними кредитними договорами: - №66206С6 від 10.08.2006, укладеного між ВАТ "Державний експортно-імпортний банк України" та фізичною особою ОСОБА_1 - 113 грн 16 коп. пені за прострочені відсотки та 42 084 грн 61 коп. пені за прострочену заборгованість по кредиту; - №66206С7 від 10.08.2006, укладеного між ВАТ "Державний експортно-імпортний банк України" та громадянином Литви Будрене Відою Аудрою - 30 грн 70 коп. пені за прострочені відсотки та 50 780 грн 22 коп. пені за прострочену заборгованість по кредиту; - №66206С8 від 10.08.2006, укладеного між ВАТ "Державний експортно-імпортний банк України" та громадянином Литви ОСОБА_10 - 136 707 дол. США 31 цент суми неповернутого кредиту, 45 000 грн пені за прострочені відсотки та пені за прострочену заборгованість по кредиту.

З позовних вимог (з врахуванням уточнень позовних вимог за №066-03/922 від 06.07.2017) вбачається, що позивач просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах за початковою ціною 7 122 500,00 грн, але не нижче за ринкову вартість, визначену державним виконавцем в межах процедури виконавчого провадження шляхом залучення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання, який провадить свою діяльність відповідно до Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні". 

Згідно з п. 5.5, 5.6 Іпотечного договору реалізація предмета іпотеки у разі звернення на нього стягнення за рішенням суду проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог чинного законодавства України. Початкова ціна предмета іпотеки для його продажу на прилюдних торгах визначається у встановленому законодавством порядку.
Відповідно до ст. 39 Закону України "Про іпотеку" (з доповненнями внесеними Законом № 2478-VIII від 03.07.2018) у разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
Реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону (ст. 41 Закону України "Про іпотеку").

Таким чином, беручи до уваги приписи наведеного вище чинного законодавства, зважаючи на те, що вказана Банком початкова ціна предмету іпотеки для його реалізації на прилюдних торгах була визначена у висновку експерта за №203/16-22 від 30.08.2016, наданому за результатами проведеної при первісному розгляді даного спору оціночно-будівельної експертизи, що з часу проведення останньої пройшло більше трьох років і на стадії виконання рішення по суті визначена експертом ціна не відповідатиме ринковим цінам на цей же об`єкт нерухомості, суд прийшов до висновку про недоцільність зазначення останньої у судовому рішення та, відповідно, необхідність визначення ціни реалізації предмета іпотеки при примусовому виконанні рішення на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Відповідно до вимог ст. 129 ГПК України, понесені позивачем при зверненні до суду з даним позовом, при поданні апеляційної та касаційної скарг витрати по сплаті судового збору в сумі 130 739 грн 72 коп., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (без врахування зменшеної судом суми пені та встановленого факту часткового погашення заборгованості за Кредитним договором №№66206С8 від 10.08.2006 після порушення провадження у даній справі) підлягають відшкодовуються за рахунок відповідача.

Окрім того, предметом судового розгляду було клопотання позивача за №066-03/965 від 19.07.2017 (вх. №14291 від 19.07.2017), №066-03/419 від 25.04.2018 (вх. №01-04/2723/18 від 26.04.2018), №066-03/243 від 20.02.2019 (вх. №8033 від 20.02.2019) та №066-03/54 від 20.01.2020 (вх. №388 від 20.01.2020) про стягнення з відповідача понесених Банком додаткових витрат на повідомлення учасників справи, які не проживають на території України (громадян Литовської Республіки Будрене ОСОБА_13 та ОСОБА_10) про дати, час та місце розгляду справи в порядку, передбаченому Конвенцією про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах 1965 року, зокрема: 11 114 грн за здійснення перекладу документів, 4 955 грн за вчинення нотаріальних дій (засвідчення справжності підпису перекладача) та 660 євро і 609,14 грн за надання послуг щодо вручення документів. 

Ст. 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч. 3 ст. 129 ГПК України).
Згідно з ч. ч. 4-7 ст. 127 ГПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами.
Розмір витрат, пов`язаних з проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів та вчиненням інших дій, пов`язаних з розглядом справи чи підготовкою до її розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів (ч. 2 ст. 128 ГПК України).
Ч. 8 ст. 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору (ч. 9 ст. 129 ГПК України).

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 25.04.2014 у зв`язку із необхідністю повідомити громадян Литовської Республіки Будрене ОСОБА_13 та ОСОБА_10 про час та місце розгляду справи, як учасників судового процесу, які не проживають на території України, шляхом направляння їм відповідного повідомлення в порядку, передбаченому Конвенцією про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах 1965 року, було зобов`язано позивача надати суду нотаріально засвідчений переклад на англійську мову: копії ухвал Господарського суду Тернопільської області від 12.12.2013 про прийняття справи до провадження та від 25.04.2014 про відкладення розгляду справи, позовної заяви №066-003/1007 від 20.04.2012, двох частин формуляра: "Прохання" і "Короткий виклад документа".
Ухвалою від 20.09.2016 суд зобов`язав позивача надати нотаріально засвідчений переклад на російську мову у двох примірниках: ухвали Господарського суду Тернопільської області від 20.09.2016р.; двох частин формуляра: "Прохання" і "Короткий виклад документа"; висновку за результатами проведення додаткової судової будівельно-технічної експертизи та оціночно-будівельної експертизи №203/16-22 від 30.08.2016р. та висновку за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи та оціночно-будівельної експертизи №511/15-22 від 16.11.2015
Ухвалою суду від 29.11.2016 було зобов`язано позивача надати суду оригінал платіжного доручення про сплату 110 (сто десять) Євро за надання послуг щодо вручення документів Міністерством юстиції Литовської Республіки.
Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 15.01.2018 позивача було зобов`язано надати чотири примірники нотаріально засвідченого перекладу на литовську мову ухвали Львівського апеляційного господарського суду від 15.01.2018; оригінали двох (окремих) платіжних доручень про сплату збору в розмірі 110 (сто десять) євро за надання послуг з вручення судових документів Міністерством юстиції Литовської Республіки громадянам Литовської Республіки Будрене В.А. та ОСОБА_10
Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 27.08.2018 зобов`язано позивача надати суду засвідчений офіційним перекладачем або нотаріусом переклад на російську мову: ухвали суду від 28.08.2018 (у чотирьох примірниках); прохання про вручення за кордоном судових або позасудових документів та зворотної сторони прохання "Підтвердження" - 2 примірники кожного; короткого викладу документа - 2 примірники кожного та повернути оригінали вказаних документів та оригінали двох (окремих) платіжних доручень про сплату збору в розмірі 110 (сто десять) євро за надання послуг з вручення судових документів Міністерством юстиції Литовської Республіки громадянам Литовської Республіки Будрене В.А. та ОСОБА_10 
Ухвалою від 09.10.2019 суд зобов`язав позивача надати засвідчений офіційним перекладачем або нотаріусом переклад на російську мову ухвали суду від 09.10.2019 (у двох примірниках); прохання про вручення за кордоном судових або позасудових документів та зворотної сторони прохання "Підтвердження" - 2 примірники; короткого викладу документа - 2 примірники та повернути оригінали вказаних документів та оригінал платіжного доручення про сплату збору в розмірі 110 (сто десять) євро за надання послуг з вручення судових документів Міністерством юстиції Литовської Республіки громадянину Литовської Республіки ОСОБА_10 
Позивачем вимоги зазначених вище ухвал виконані та надані суду вказані документи. Поряд із цим, при здійсненні вказаних вище дій Банком були понесені додаткові витрати, зокрема:
- по ухвалі суду від 25.04.2014 за здійснення перекладу документів на англійську мову ТОВ ТОА "Галінтур" було виставлено банку рахунок №2 від 05.05.2014, на підставі якого позивачем згідно меморіального ордеру №9785 від 06.05.2014 сплачено суму в розмірі 960,00 грн без ПДВ (належним чином засвідчені копії документів - в матеріалах справи (а. с.274-275 т. 17)); за вчинення нотаріальних дій, а саме: за засвідчення справжності підпису перекладача позивачем, згідно меморіальних ордерів №1517 від 08.05.2014 на суму 560 грн, №8543 від 13.05.2014 на суму 160 грн та №8553 від 13.05.2014 на суму 80 грн, сплачено приватному нотаріусу Березій З.А. 800 грн (належним чином засвідчені копії документів - в матеріалах справи (а. с. 276-278 т.17));
- по ухвалі суду від 20.09.2016 за здійснення перекладу документів на російську мову ТОВ ТОА "Галінтур" було виставлено банку рахунок №11 від 21.10.2016, на підставі якого позивачем згідно меморіального ордеру №4781 від 21.10.2016 сплачено суму в розмірі 6 494 грн без ПДВ (належним чином засвідчені копії документів - в матеріалах справи (а. с. 279-280 т. 17)). Також, факт надання послуг з перекладу на суму 6 494 грн, підтверджено Актом виконаних робіт за №11 від 21.10.2016 (а. с. 281 т. 17); за вчинення нотаріальних дій - засвідчення справжності підпису перекладача позивачем згідно меморіального ордеру №4945 від 27.10.2016 на підставі наданих приватним нотаріусом Березій З.А. довідок за №839/01-16 від 21.10.2016 та №852/01-16 від 25.10.2016 сплачено 1 000 грн (належним чином засвідчені копії документів - в матеріалах справи (а. с. 282-284, т. 17)). Факт надання нотаріальних послуг - засвідчення справжності підпису перекладача на загальну суму 1 000 грн підтверджено також Актом наданих послуг б/н від 26.10.2016 (а. с. 285, т. 17);
- по ухвалі суду від 29.11.2016 за надання послуг щодо вручення документів Міністерством юстиції Литовської республіки Банком згідно платіжного доручення в іноземній валюті за №02 від 13.01.2017 сплачено 110 Євро (а. с. 286, т. 17);
- по ухвалі суду від 15.01.2018 за здійснення нотаріально засвідченого перекладу на Литовську мову ухвали Львівського апеляційного господарського суду від 15.01.2018 ПП Жуковським Ю.В. було виставлено Банку рахунок за №10 від 31.01.2018, на підставі якого позивачем згідно меморіального ордеру за №153648 від 08.02.2018  було сплачено 1 455 грн (а.с. 81, 83, т. 21). Також, факт надання послуг з перекладу на суму 1 455 грн підтверджено Актом здачі-приймання виконаних робіт б/н від 31.01.2018 (а. с. 82, т. 2); за надання послуг щодо вручення документів Міністерством юстиції Литовської республіки Банком згідно платіжних доручень за №1-2018 та №2-2018 від 01.02.2018 сплачено по 110 Євро (а.с. 56-57, т. 21).
- по ухвалі суду від 27.08.2018 за здійснення перекладу документів на російську мову ТОВ ТОА "Галінтур" було виставлено Банку рахунок №5 від 12.09.2018, на підставі якого позивач згідно меморіального ордеру №136591 від 20.09.2018 сплатив суму в розмірі 2 160 грн без ПДВ (а. с. 170-171 т. 23)). Також, факт надання послуг з перекладу на суму 2 160 грн підтверджено Актом виконаних робіт б/н від 02.10.2018 (а. с. 175 т. 23); за вчинення нотаріальних дій - засвідчення справжності підпису перекладача позивачем згідно меморіального ордеру №136350 від 25.09.2018 на підставі наданої приватним нотаріусом Березій З.А. довідки за №809/01-16 від 18.09.2018 сплачено 1 000 грн (а.с. 172-173, т. 23). Факт надання нотаріальних послуг - засвідчення справжності підпису перекладача на загальну суму 1 000 грн підтверджено також Актом наданих послуг б/н від 18.09.2018 (а. с. 174, т. 23); за надання послуг щодо вручення документів Міністерством юстиції Литовської республіки Банком, згідно платіжних доручень за №1801 та №1802 від 18.09.2018, сплачено по 110 Євро (а. с. 176-177, т. 23);
- по ухвалі суду від 09.10.2019 за здійснення перекладу документів на російську мову ТОВ ТОА "Галінтур" було виставлено Банку рахунок №10 від 23.10.2019, на підставі якого позивач згідно меморіального ордеру №96725 від 04.11.2019 сплатив суму в розмірі 1 500 грн без ПДВ (а. с. 162-163-171 т. 24)). Також, факт надання послуг з перекладу на суму 1 500 грн підтверджено Актом виконаних робіт б/н від 07.11.2019 (а. с. 164 т. 24); за вчинення нотаріальних дій - засвідчення справжності підпису перекладача позивачем, згідно меморіального ордеру №1042935 від 31.10.2019, на підставі наданої приватним нотаріусом Березій З.А. довідки за №764/01-16 від 24.10.2019 сплачено 700 грн (а.с. 165-166, т. 24). Факт надання нотаріальних послуг - засвідчення справжності підпису перекладача на загальну суму 700 грн підтверджено також Актом наданих послуг б/н від 01.11.2019 (а. с. 167, т. 24); за надання послуг щодо вручення документів Міністерством юстиції Литовської республіки Банком, згідно платіжного доручення за №1-2410 від 24.10.2019 та меморіального ордеру за №165796 від 24.10.2019, сплачено по 110 Євро та 609,14 грн (а. с. 168-169, т. 24).
Таким чином, наявними в матеріалах справи письмовими доказами підтверджено факт понесення позивачем додаткових витрат, пов`язаних із розглядом даного спору.
Зважаючи на обсяг документів, які підлягали перекладу з нотаріальним посвідченням підпису перекладача, а також виготовлення таких перекладів у кількох комплектах, суд вважає, що такі витрати є співмірними із складністю відповідної роботи та її обсягом. 
Відповідно до   ст. 73 ГПК України   доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1)   письмовими,   речовими і електронними доказами; 2)   висновками експертів; 3)   показаннями свідків.
Згідно ч. 1   ст. 74 ГПК України   кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч.ч. 1,2   ст. 86 ГПК України   суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
Пункт 1   статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   1950 року (далі - Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України», no. 4241/03, від 28.10.2010 року).
Судові витрати в суді апеляційної інстанції.
Судові витрати,   в силу   ст.129 ГПК України,   покладаються на позивача.
Керуючись ст.ст. 86, 129, 236, 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу ФОП Васьковської Ольги Василівни, б/н від 26.03.202  залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 17.02.2020  у справі № 3/27/5022-316/2012 залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
4. Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до суду касаційної інстанції визначені ст. ст. 287-289 ГПК України.
Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 29.11.2021

Головуючий -суддя                                                                      Плотніцький Б.Д.

Суддя                                                                                          Кравчук Н.М.

Суддя                                                                                          Скрипчук О.С.