Справа № 344/8412/19 
Провадження № 22-ц/4808/1491/21 
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В. 
Суддя-доповідач Фединяк 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
головуючого  Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)
суддів:           Бойчук І.В., Девляшевський В.А.,
секретаря          Мельник О.В.
з участю          представників: ОСОБА_1 адвоката Парфана Т. Д.
                                        ОСОБА_2 адвоката РогівТ.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 10 серпня 2021 року, ухвалене в складі судді Шамотайло О.В. у м.Івано-Франківську в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житлом та вселенням,

                                               ВСТАНОВИВ:
У травні 2019 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення.
Позовні вимоги мотивовані тим, що їй на праві власності належить 7/8 частки домоволодіння АДРЕСА_1 . Співвласником іншої 1/8 частин домоволодіння є її сестра ОСОБА_1 , яка проживає в оспорюваному будинку разом зі своїми повнолітніми дітьми сином ОСОБА_4 та донькою ОСОБА_5 . Впродовж тривалого часу сестра чинить їй перешкоди у користуванні житлом, в зв`язку із чим у 2012 році вона звернулася до суду за захистом свого порушеного права. Однак починаючи з 2018 року відповідачі знову почали чинити їй перешкод у доступі до належного їй житла. Просила зобов`язати відповідачів не чинити їй перешкод в користуванні 7/8 частинами домоволодіння АДРЕСА_1 та вселити її в це житлове приміщення.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 10 серпня 2021 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні належним ОСОБА_2 на праві приватної власності житловим приміщенням 7/8 домоволодіння АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_2 в житлове приміщення домоволодіння АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати по оплаті судового збору по 384.20 грн з кожного, а всього 768,4 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду представник  ОСОБА_1 ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, тому постановив незаконне та необґрунтоване рішення. Зокрема вказує, що судом не дано оцінку поданим письмовими доказами, відповідача до суду першої інстанції на підтвердження відсутності ОСОБА_1 в межах України з травня 2015 року до грудня 2019 року. Тому у зв`язку з відсутністю ОСОБА_1 на території України протягом чотирьох з половиною років вона не могла бути причетна до будь-яких перешкод у користуванні належною їй часткою у спільному майні. Просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове яким у задоволенні позову відмовити.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, просить її задовольнити. 
Представник ОСОБА_2 усудовому засіданні доводи апеляційної скарги заперечує. Вважає рішення законним та ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скаргах доводи, апеляційний суд дійшов висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав.
Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Задовольняючи позов ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що згідно свідоцтва про спадщину за законом від 18.01.1994 року, свідоцтва про спадщину за заповітом від 03.02.2006, копії договору про розподіл спадкового майна від 03.02.2006 та витягу про реєстрацію спадкового майна позивач є співвласником домоволодінняОСОБА_2  у частці 7/8, а відповідачу ОСОБА_1 , яка є сестрою позивача, належить інших 1/8 вказаного домоволодіння. У відповідності до змісту судового рішення від 12.10.2012 було постановлено ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні домоволодіння. Однак у зв`язку з тим що відповідачі не виконують рішення суду та перешкоджають ОСОБА_2 у реалізації свого права власності, тому на основі з`ясованих обставин справи позовні вимоги задоволено.
Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Відповідно до частини першої  статті 352  ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України  визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що згідно свідоцтва про спадщину за законом від 18.01.1994, свідоцтва про спадщину за заповітом від 03.02.2006, копії договору про розподіл спадкового майна від 03.2.2006 та витягу про реєстрацію спадкового майна позивач є співвласником 7/8  частки  домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с.7-11).
Згідно Державного Акту на право власності на земельну ділянку, земельна ділянка площею 0,1000 га за адресою АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. Будівництва. (а.с.13)
У відповідності до змісту судового рішення від 12.10.2012 в справі №0907/9281/2012 було постановлено ОСОБА_1  не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні домоволодіння. (а.с.12)
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.
У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Згідно зі статтею 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку встановлених законом.
За правилами статті 150 ЖК України власник має право використовувати житлом для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Установлено, що у березні 2019 року ОСОБА_6 зверталась до Національної поліції України в Івано-Франківській області щодо чинення перешкод ОСОБА_7 у користуванні належним їй житлом та у червні 2021 року щодо чинення перешкод у користуванні житлом ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , що підтверджується відповідями на звернення (а.с.14,183).
Разом з тим, факт здійснення перешкод у користуванні спірним майном встановлено рішенням Івано-Франківського міського суду від 12 жовтня 2012 року.
Відповідно до ч.4 ст 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що з травня 2015 року по грудень 2019 року ОСОБА_8 перебувала за межами України і не могла чинити позивачці перешкод у користуванні житлом, оскільки відповідачка без дозволу позивачки дозволила проживати у домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_7 , що суперечить приписам статті 358 ЦК України, якими встановлено, що  право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. 
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
ВСТАНОВИВ:
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд 

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 ОСОБА_3 залишити без задоволення. Рішення Івано-Франківського міського суду від 10 серпня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складено 08 листопада 2021 року.

Судді:                                                        В.Д.Фединяк
                                                               І.В.Бойчук
                                                               В.А.Девляшевський