ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 року   
м. Черкаси   
  		
справа № 702/244/20  провадження № 22-ц/821/1755/21 категорія 307000000  		

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г.,
суддів: Єльцова В.О., Василенко Л.І.
секретар: Винник І.М.

учасники справи:
позивач:  ОСОБА_1 
представник позивача – адвокат Домачук Володимир Анатолійович 
відповідач:  ОСОБА_2 
представник відповідача – адвокат Підчасюк Вадим Юрійович
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Монастирищенська державна нотаріальна контора

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Домачука Володимира Анатолійовича на рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 20 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Монастирищенська державна нотаріальна контора про усунення від права на спадкування за законом.

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

07 травня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення від права спадкування за законом.
В обгрунтування позовних вимог вказала, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Після його смерті залишилось спадкове майно: будинок та земельна ділянка. Спадкоємицею померлого є його рідна сестра позивачка ОСОБА_1 , яка прийняла спадщину. 
Після смерті брата ОСОБА_1 в нотаріальній конторі стало відомо про те, що до Монастирищенської районної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулась відповідачка ОСОБА_2 .. 
Відповідачка надала до нотаріальної контори копію свідоцтва про шлюб, який зареєстрований 04 серпня 2007 року виконкомом Сатанівської сільської ради народних депутатів Монастирищенського району Черкаської області, актовий запис № 2.
За життя ОСОБА_3 постійно жив сам у власному будинку по АДРЕСА_1 . Дітей в нього не було.
ОСОБА_3 з відповідачкою спільно не проживав, спільного господарства не вів.
Перед смертю померлий хворів та перебував на стаціонарному лікуванні в Монастирищенський ЦРЛ. Оскільки дітей в померлого не було, за ним доглядала позивачка та інші родичі, які постійно доглядала за ним та за власні кошти купувала ліки.
Відповідачка ОСОБА_2 допомоги ОСОБА_3 , який перебував у безпорадному стані, не надавала.
За таких обставин, ОСОБА_1 просила усунути ОСОБА_2 від права спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі ч. 5 ст. 1224 ЦК України. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 20 липня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що під час судового розгляду справи було встановлено, що у передбачений законом строк, після смерті чоловіка ОСОБА_3 відповідач, як спадкоємець за законом, звернулась із заявою про прийняття спадщини до уповноважених нотаріальних органів Монастирищенського району Черкаської області
Суд під час розгляду справи врахував, що для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України  має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.
При цьому, під час розгляду такої справи суду належить з`ясовувати, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб і чи мав спадкоємець матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу.
Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.
Суд встановив, що ОСОБА_1 , позивач у справі, не довела всіх обставин для застосування частини п`ятої статті 1224 ЦК України, на які вона посилалася як на обґрунтування своїх вимог, які б давали підстави вважати, що ОСОБА_2 , відповідач у справі, ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві ОСОБА_3 , який через хворобу був у безпорадному стані та потребував такої допомоги. У справі відсутні докази, що позивач щоденно витрачала значні грошові кошти на придбання лікарських засобів, а щомісячні витрати перевищували сукупний розмір доходів позивача та спадкодавця. Крім того, матеріали справи не містять довідок про доходи сторін та померлого ОСОБА_3 , так само як і доказів того, що ОСОБА_3 особисто повідомляв відповідачу про потребу від нього матеріальної, фізичної та психологічної допомоги, а останній умисно ухилявся від їх надання.
Посилання позивача лише на покази свідків, які в свою чергу не підтвердили суду наявність такої необхідної для усунення права на спадкування обставини, як звернення спадкодавця ОСОБА_3 конкретно до ОСОБА_2 з проханням про допомогу матеріальну моральну тощо, а навпаки, в судовому засіданні допитані свідки фактично підтвердили факти надання допомоги ОСОБА_3 іншими особами, зокрема сестрою, племінником та іншими особами, відповідно до приписів частини п`ятої статті 1224 ЦК України, не може бути підставою для усунення від права на спадкування.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Домачук В.А. просив скасувати рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 20 липня 2021 року як незаконне та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю. 

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи відповідач не надала суду доказів того, що вона доглядала за ОСОБА_3 під час перебування його в лікарні. Крім того, в ході розгляду не були допитані всі свідки у справі, які б могли підтвердити доводи позовної заяви ОСОБА_1 , а допитані свідки підтвердили факт відмови відповідачки від догляду за спадкоємцем, тому найближчі родичі змушені були взяти обов`язки по такому догляді.
За таких обставин рішення суду повинно бути скасоване, а позовні вимоги позивачки задоволені повністю.

Відзив на апеляційну скаргу 

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від ОСОБА_2 зазначено, що доводи апеляційної скарги є необгрунтованими і не дають підстав для скасування рішення суду. Всі обставини, на які сторони посилалися під час розгляду справи судом враховані, їм надана правова оцінка, а тому рішення суду є законним і підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Мотивувальна частина
Позиція Апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України та ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Ч.1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи що, виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 24 січня 2019 року виконавчим комітетом Аврамівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області, ОСОБА_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис про смерть № 06 (а.с.6 Т.1).
Після його смерті відкрилась спадщина на земельну ділянку та будинок.
Згідно державного акту на право приватної власності на земельну ділянку НА № 219512 ОСОБА_3 , який мешкав в с. Летичівка вул Новоселів Монатирищенського району Черкаської області, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 серпня 2004 року № 2246 є власником земельної ділянки площею 2,8124 га, що розташована в адмінмежах Зарубинецької сільської ради Монастирищенського району Черкаської області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.7 Т.1).
Відповідно до свідоцтва № 91 садиби в сільських населених пунктах УРСР, ОСОБА_3 на підставі рішення загальних зборів уповноважених колгоспників від 10 травня 1978 року надано земельну ділянку під забудову в с Аврамівка Монастирищенського району (а.с.8 Т.1).
Згідно запису акта про народження № 3 від 21 січня 1953 року ОСОБА_4 , батько значиться: ОСОБА_5 , мати: ОСОБА_6 (а.с. 61 Т.1).
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 24 серпня 1954 року ОСОБА_7 народилася, ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Зарубинці Монастирищенського району Черкаської області, де в графі батько записаний: « ОСОБА_5 », в графі мати записано « ОСОБА_6 (а.с. 9, 96 Т.1). За даними свідоцтва про одруження серії НОМЕР_3 від 09.11.1971, актовий запис № 11, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 уклали шлюб 09 листопада 1971 року, після укладення шлюбу ОСОБА_8 присвоєно прізвище « ОСОБА_10 » (а.с.97 Т.1), що підтверджує той факт, що ОСОБА_1 є рідною сестрою ОСОБА_3 .
В передбачений законом строк, після смерті брата ОСОБА_3 позивачка, як спадкоємець за законом, звернулась із заявою про прийняття спадщини до уповноважених нотаріальних органів Монастирищенського району Черкаської області (а.с. 86 Т.1).
Згідно медичної картки стаціонарного хворого № 508 ІІ ОСОБА_3 , житель АДРЕСА_2 з 22 грудня 2018 року перебував у інфекційному відділенні, з 26 грудня 2018 року перебував у неврологічному відділенні та з 31 грудня 2018 року по день смерті перебував у хірургічному відділенні Монастирищенської ЦРЛ (а.с.16-34 Т.1).
Звертаючись до суду з позовом позивач в обґрунтування своїх вимог з посиланням на ч. 5 ст. 1224 ЦК України, вказувала, що коли ОСОБА_3 перебував у безпорадному стані відповідач не допомагала останньому, а тому, в зв`язку із ухиленням відповідача від виконання обов`язку щодо утримання останнього, який через хворобу та безпорадний стан потребував стороннього догляду, наявні підстави для усунення відповідача від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 . 
Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. 
Частинами 1, 2 ст. 1223 ЦК України, передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу.
Як вбачається з матеріалів справи, а саме свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 від 04 серпня 2007 року, виданого виконкомом Сатанівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували 04 серпня 2007 року шлюб, актовий запис № 2 (а.с.93 Т.1), що також підтверджено і довідкою, що видається у зв`язку з оформленням спадкових прав № 73 від 29 січня 2019 року, виданої виконавчим комітетом Аврамівської сільської ради Монастирищенського району (а.с.92 Т.1).
Доказів на спростування вищезазначених обставин, сторонами суду не надано.
Згідно з вимогами ст.ст. 1269, 1270 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Частина 1 ст. 1270 ЦК України передбачає, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст.. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу він не заявив про відмову від неї.
Розглядаючи спір, суд першої інстанції встановив, що відповідач ОСОБА_2 після смерті чоловіка ОСОБА_3 , як спадкоємець за законом, у передбачений законом строк звернулась із заявою про прийняття спадщини до уповноважених нотаріальних органів Монастирищенського району Черкаської області (а.с. 85 Т.1).
Осіб, які усуваються від права на спадкування, називають «негідними спадкоємцями». У статті визначаються підстави та порядок усунення особи права на спадкування після конкретного спадкодавця, а не про позбавлення права бути спадкоємцем взагалі як частини цивільної правоздатності фізичної особи. Іншими словами, прийняття рішення про усунення особи від права на спадкування стосується лише чітко визначеного випадку спадкового правонаступництва і не позбавляє цю особу претендувати на спадщину після смерті інших спадкодавців.
Ч. 5 ст. 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.
Так, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.
Крім того, при розгляді такої справи суду належить з`ясовувати, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб і чи мав спадкоємець матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу.
Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.
Позбавлення особи права спадкувати - це захід, що має застосовуватися лише  в крайньому випадку з урахуванням передусім характеру поведінки відповідача.
Для ухвалення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов`язку щодо її надання.
Як роз`яснено у п. 6 Постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України  стосується всіх спадкоємців за законом. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України.
Виходячи з наведеного, правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України  стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема, й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця.
Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 14 листопада 2018 року під час розгляду справи № 712/4709/15 (провадження № 61-8023св18), від 04 березня 2019 року під час розгляду справи № 321/1573/17 (провадження № 61-45879св18), від 17 липня 2019 року у справі № 676/5086/15-ц (провадження № 61-25032св18), від 29 червня 2021 року у справі № 750/9209/20 (провадження № 61-6290св21).
Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій (постанови Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15 (провадження № 61-1302св18) та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16 (провадження № 61-15926св18).
Крім цього, принципове значення має питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.
Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.
Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України).
Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Враховуючи доводи позовної заяви та обгрнутвоання вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погоджується з висновокм суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не довела всіх обставин для застосування частини п`ятої статті 1224 ЦК України, на які вона посилалася як на обґрунтування своїх вимог, які б давали підстави вважати, що ОСОБА_2 , відповідач у справі, ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві ОСОБА_3 , який через хворобу був у безпорадному стані та потребував такої допомоги. 
Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком районного суду, що у справі відсутні докази того, що позивач щоденно витрачала значні грошові кошти на придбання лікарських засобів, а щомісячні витрати перевищували сукупний розмір доходів позивача та спадкодавця. Крім того, матеріали справи не містять довідок про доходи сторін та померлого ОСОБА_3 , так само як і доказів того, що ОСОБА_3 особисто повідомляв відповідачу про потребу від нього матеріальної, фізичної та психологічної допомоги, а останній умисно ухилявся від їх надання.
Правильним є висновок районного суду й про те, що показами свідків не підтверджено суду наявність такої необхідної для усунення права на спадкування обставини, як звернення спадкодавця ОСОБА_3 конкретно до ОСОБА_2 з проханням про допомогу матеріальну моральну тощо. Навпаки, в судовому засіданні допитані свідки фактично підтвердили факти надання допомоги ОСОБА_3 іншими особами, зокрема сестрою, племінником та іншими особами, відповідно до приписів частини п`ятої статті 1224 ЦК України, не може бути підставою для усунення від права на спадкування, про що суд першої інстанції зазначив у своєму рішенні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі № 325/314/18 (провадження № 61-4100св19).
Крім того, районний суд правильно врахував, що самі лише покази свідків для даної категорії справ не є достатніми доказами, зокрема, рішення суду не може ґрунтуватись лише на одних показах свідків, оскільки у відповідності до ч. 1 ст. 80 ЦПК України  достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Згідно з статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 не довела суду належними та допустимими доказами обгрунтованість своїх позовних вимог, тому висновок районного суду про відмову в їх задоволення з цих підстав є правильним і підстав для зміни чи скасування рішення суду апеляційний суд не вбачає. 
Європейський суд з прав людини  наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення районного суду ухвалене з дотримання норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Домачука Володимира Анатолійовича залишити без задоволення.
Рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 20 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Монастирищенська державна нотаріальна контора про усунення від права на спадкування за законом залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України. 

Повний текст постанови виготовлено 17 листопада 2021 року.

Головуючий                                                        В.Г. Бородійчук        

Судді                                                                        В.О. Єльцов        

                                                        Л.І. Василенко