ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року	Львів	Справа № 300/3210/21 пров. № А/857/18461/21	

           Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
          головуючого судді-	Шевчук С. М.	
          суддів -	Кухтея Р. В.	
           за участю секретаря судового засідання  	Шинкар Т. І. Чопко Ю.Т.	
          розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові  апеляційну скаргу Головного управління пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2021 року (ухвалене у м. Івано-Франківськ, судом під головуванням судді Микитин Н.М., дата складання повного тексту рішення – не зазначена) у справі № 300/3210/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Головне управління пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправними постанови та бездіяльності зобов`язання вчинити певні дії, суд-
                                                                       ВСТАНОВИВ:
        І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ)  про визнання протиправними постанови та бездіяльності зобов`язання вчинити певні дії. 
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2021 року позов задоволено частково. 
Визнано протиправними дії Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Івано-Франківськ) щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 26 лютого 2021 року ВП №64393237.
Визнано протиправною та скасовано постанову Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про повернення виконавчого документа стягувачу від 26 лютого 2021 року ВП №64393237.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. 
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на користь   ОСОБА_1 сплачену сум судового збору у розмірі 1362 (одна тисяча триста шістдесят дві)  грн. 00 коп.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, третя особа- Головне управління пенсійного фонду України в Івано-Франківській області  звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги  вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
На підтвердження доводів апеляційної скарги  вказує, що Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області  на виконання рішення суду  здійснено ОСОБА_1 перерахунок пенсії. Перераховану суму пенсії у розмірі 635679,57 буде виплачено за наявності фінансування з Державного бюджету, а відтак вважає постанову про повернення виконавчого документа стягувачу винесену відповідачем правомірною, позаяк боржник не в змозі виконати постанову суду в повному обсязі з поважних причин.
Позивач та відповідач  своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Учасники справи були повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені у відповідності до вимог ст. 268 КАС України, шляхом надіслання повідомлень на електронні пошти зазначених учасників справи та на номер телефону, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. В судове засідання учасники справи не прибули, про причини неприбуття не повідомили. Клопотань про відкладення  слухання справи не направляли. 
В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Ухвалюючи рішення про  часткове задоволення  позову суд виходив з того, що  має місце передчасне винесення виконавцем постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, адже  факт неможливості виконати рішення суду боржником, в зв`язку з відсутністю бюджетного фінансування, не є підставою для повернення виконавчого документа стягувачу, позаяк рішення суду залишилось невиконаним, що суперечить основним завданням виконавчого провадження.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2020 року № 300/2405/20 позов ОСОБА_1 задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про відмову в перерахунку ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 18.05.2020 №147/05. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити ОСОБА_1 , як судді у відставці, перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці згідно із довідкою Івано-Франківського апеляційного суду від 02.03.2020 за №04-12/115-20, з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 19.02.2020 (http://www.reestr.court.gov.ua/Review/92888860).
Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 січня 2021 року апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на вищевказане рішення суду першої інстанції – повернуто скаржнику (http://www.reestr.court.gov.ua/Review/94101475).
05 лютого 2021 року відповідачем, за результатом розгляду заяви позивача про прийняття до примусового виконання виконавчого листа від 05.02.2021,  була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 64393237 з примусового виконання виконавчого листа від 01 лютого 2021 року № 300/2405/20 про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити ОСОБА_1 , як судді у відставці, перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці згідно із довідкою Івано-Франківського апеляційного суду від 02.03.2020 за №04-12/115-20, з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 19.02.2020.                  
24 лютого 2021 року на адресу відповідача надійшов лист від Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 19 лютого 2021 року № 0900-0803-5/6202, де останній зазначив, що на виконання рішення суду по справі № 300/2504/20, управлінням, розпорядженням від 26.01.2021 року проведено перерахунок довічного грошового утримання ОСОБА_1 , згідно якого з 19.02.2020 розмір утримання склав 103         586,56 грн. Сума перерахунку в розмірі 635 679,57 грн внесена до реєстру судових рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою та включено в окремі виплатні відомості, виплата за якими буде проведена після фінансування з Державного бюджету України. Згідно ст. 73 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” кошти Пенсійного фонду використовуються на виплату пенсій, передбачених цим Законом. Використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом, забороняється. Проте, згідно підпунктів 4, 5, пункту 4 Положення про Головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого  постановою правління Пенсійного фонду України № 28-2 від 22 грудня 2014 року, Головне управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування пенсій та виплату пенсій, щомісячного довічного утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Фонду та інших джерел, визначених законодавством.  Інших фінансових можливостей, крім зазначених, для здійснення виплат, Головне управління не має.  Таким чином, пенсійний орган просить винести постанову про закінчення виконавчого провадження № 64393237 у зв`язку з виконанням рішення суду до моменту відкриття виконавчого провадження. До вказаного листа Головним управлінням долучено розпорядження про проведення перерахунку  довічного грошового утримання ОСОБА_1 від 26.01.2021 (а.с.55-57, 58).
26 лютого 2021 року відповідачем, керуючись пунктом 9 частини 1 статті 37 Закону України “Про виконавче провадження” була винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу ВП № 64393237. Підставою слугувало те, що Головним управлінням, як боржником, частково виконано рішення суду по справі № 300/2405/20 шляхом проведення перерахунку стягувачу. При цьому, вже перераховану суму пенсії не було виплачено стягувачу у зв`язку з відсутністю державного асигнування. Відтак, наведене свідчить про те, що боржник не в змозі виконати постанову суду в повному обсязі  з поважних причин (а.с.63).                  
Не погодившись із вказаною постановою позивач звернувся до суду з даним позовом.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 129-1 Основного Закону України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Положеннями статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України         встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 № 1404-VIII (далі Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього    Закону  підлягають примусовому виконанню.
Згідно із ч. 1 ст. 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Частиною 1 ст. 18 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення  (ч. 1 статті 26 Закону №1404-VIII). 
Згідно з частинами першою, другою статті 63 Закону №1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою         статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Пунктом 9 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.
З матеріалів справи вбачається, що сторонами справи не заперечується  факт виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.11.2020 у справі № 300/2405/20 та виконавчого листа лише в частині здійсненого перерахунку довідного грошового утримання судді у відставці. Натомість, як встановлено судом та не спростовано відповідачем та третьою особою назване судове рішення в частині покладеного на Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області  обов`язку щодо здійснення такої  виплату ОСОБА_1 довідного грошового утримання не виконано. Не виконання такого рішення суду мотивоване відсутністю бюджетних коштів.
Колегія суддів  погоджується з доводами апеляційної скарги з приводу того, що фактичне та у повному обсязі виконання судового рішення можливе лише за наявності відповідних бюджетних асигнувань на відповідні цілі за рахунок коштів Державного бюджету України.
Однак, приймаючи постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 26.02.2021 року ВП №64393237, головним державним виконавцем  зроблено  висновок про наявність обставин, які виключають можливість вчинення державним виконавцем виконавчих дій в порядку статті 63 Закону №1404-VIII  лише на підставі листа Головного управління ПФУ в Івано-Франківській області від 19.02.2021 за вих. № 0900-0803-5/6202. 
При цьому, державний виконавець не перевірив та не підтвердив вказану інформацію належними доказами, які б містили інформацію щодо бюджетних призначень.
Окрім того, оскаржувана постанова, не містить жодного обґрунтування наявності підстав для повернення виконавчого документа, з якими пункт 9 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII пов`язує можливість повернення виконавчого документу стягувачу. 
Матеріали виконавчого провадження, крім листа від 19.02.2021 за вих. № 0900-0803-5/6202 з додатком не містять жодних документів, які б підтверджували викладені у листі обставини з приводу  відсутність фінансового ресурсу для виплати стягувачу нарахованого щомісячного грошового утримання судді у відставці згідно рішення суду.
Як наслідок, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції проте, що  то постанова держаного виконавця не може вважатися мотивованою та обґрунтованою і не дає підстав погодитися із відповідачем, що відсутні підстави для вжиття заходів примусового виконання рішення суду.
При цьому, колегія суддів зазначає, що факт неможливості виконати рішення суду боржником, в зв`язку з відсутністю бюджетного фінансування, не є підставою для повернення виконавчого документа стягувачу, адже за наслідками прийняття оскаржуваної постанови державного виконавця рішення суду залишилось невиконаним, що суперечить основним завданням виконавчого провадження.
Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 16.09.2020 у справі №287/1/17-а, від 22.08.2019 у справі №1140/3479/18, від 20.01.2021 у справі №619/562/18.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що державний орган не може посилатися на відсутність коштів, щоб не виплачувати борг, підтверджений судовим рішенням (п. 40 рішення у справі “Півень проти України”). У Рішенні у справі “Юрій Миколайович Іванов проти України” ЄСПЛ наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі “Горнсбі проти Греції” (Hornsby v. Greece), від 19.03.1997, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (див. рішення у справі “Іммобільяре Саффі” проти Італії” (Immobiliare Saffi v. Italy), [GC], № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V). У такому самому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу (див., серед інших джерел, рішення у справі Войтенка, п. 53). Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до вимог Конвенції (див. згадане вище рішення у справі Войтенка; рішення у справі “Ромашов проти України” (Romashov v. Ukraine), № 67534/01, від 27.07.2004; у справі “Дубенко проти України” (Dubenko v. Ukraine), № 74221/01, від 11.01.2005; та у справі “Козачек проти України” (Kozachek v. Ukraine), № 29508/04, від 07.12.2006). Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою (див. рішення у справі “Шмалько проти України” (Shmalko v. Ukraine), № 60750/00, п. 44, від 20.07.2004). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (див. рішення у справі “Сокур проти України” (Sokur v. Ukraine), № 29439/02, від 26.04.2005, і у справі “Крищук проти України” (Kryshchuk v. Ukraine), № 1811/06, від 19.02.2009).
Особливий порядок фінансування органів Пенсійного фонду не може бути умовою для невиконання рішення суду. 
При цьому, колегія суддів зазначає, що скаржник в апеляційній скарзі обмежилося лише викладом обставин та норм права, проте не обґрунтував у чому саме полягає неправильне застосування (порушення) судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, що саме не було досліджено судом першої інстанції, чи в чому полягає невідповідність висновків суду обставинам справи.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст. 272, ст. 287, ст. 308, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,  
                                             П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2021 року у справі № 300/3210/21 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та підлягає касаційному оскарженню шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.  

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	Т. І. Шинкар  	
Повне судове рішення складено 16 грудня 2021 року.