ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2021 року  
м. Черкаси   
  		
справа № 361/8501/20,  провадження № 22-ц/821/1730/21 категорія: 304090000  		

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г.,
суддів:  Єльцова В.О., Нерушак Л.В.
секретаря: Захарченко А.Д.

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 
відповідач:  ОСОБА_2 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про стягнення грошових коштів, у складі: головуючого судді Кондрацької Н.М., дата складання повного тексту рішення не вказано.

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовом до ФОП ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до умов договору від 15.06.2017 року замовник ( ОСОБА_1 ) доручив, а виконавець (ФОП ОСОБА_2 ) зобов`язався виготовити обладнання для відливання свинцевих пломб згідно завдання замовника, а замовник повинен прийняти й оплатити його в терміни, зазначені в договорі.
Позивач свої зобов`язання по оплаті виконав в повному обсязі, в свою чергу відповідач в установлені строки не вклався й машину для відливки свинцевих пломб МЛП-2 не виготовив, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду в порядку захисту прав споживачів з позовною заявою. 
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 16.12.2019 з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто завдані збитки у розмірі 313207,17 грн. за неналежне виконання договору.
На виконання вказаного рішення суду було видано виконавчий лист від 01.10.2020 року та постановою від 11.11.2020 року відкрито виконавче провадження.
Зазначає, що на сьогодні зобов`язання ФОП ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 не виконано. Приписами ст. 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином. Отже, прийняття судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання зобов`язання та не позбавляє кредиторі права на отримання встановленого договором.
Так, позивач, не отримавши належного результату витратив 197500,00 грн. Оскільки відповідачем належним чином та в установлений договором строк не були виконані взяті на себе зобов`язання по договору, то з нього підлягають до стягнення інфляційні витрати та 3 % річних. 
Крім того, у відповідності до п. 9.2. Договору в разі, якщо виконавець не виконує у встановлений строк відвантаження обладнання, на суму не відвантаженого обладнання нараховується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ. 
В зв`язку з вищевикладеним, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь 5372,91 грн. інфляційних витрат, 3% річних в розмірі 5601,89 грн. та пеню за прострочення виконання зобов`язання в розмірі 31125,73 грн.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 14.12.2020 дану цивільну справу передано за підсудністю до Придніпровського районного суду м. Черкаси. 
Ухвалою суду від 03.03.2021 прийнято та відкрито провадження у справі та визначено її розгляд здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08 липня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що стаття 625 ЦК України, яка встановлює правило, за яким боржник відповідає за прострочення грошового зобов`язання, не поширюється на ситуацію, коли боржник не виконує свій обов`язок сплатити певну суму коштів, які визначені рішенням суду.
В такому випадку відносини виникають не із цивільно-правових підстав, а з виконання рішення суду та регулюються Законом України «про виконавче провадження». Тим же законом передбачена відповідальність за невиконання рішення суду у добровільному порядку.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги. 

У серпні 2021 року ОСОБА_1 , вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, подав до Апеляційного суду скаргу, в якій просив рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08 липня 2021 року скасувати та прийняти нове, яким:
стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 23258,36 інфляційних втрат та 3% річних в сумі 9869,59 грн.;
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення виконання зобов`язання згідно п. 9.2. Договору в сумі 50620,44 грн.;
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з розглядом справи.

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а отже підлягає скасуванню, виходячи з наступного.
Вказує, що відповідно до чинного законодавства виконавець зобов`язаний відшкодувати замовнику реальні збитки у межах ціни робіт, в яких виявлено недоліки, якщо договором встановлено, що вони підлягають відшкодуванню в межах загальної ціни робіт за договором. Позивач, не отримавши належного результату витратив 197500,00 грн.
Оскільки збитки підтверджені рішенням суду від 16.12.2019 року не відшкодовані на дату подання позову, вказане свідчить про наявність підстав для стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних за період невиконання обов`язку щодо відшкодування збитків.
Також, у відповідності до п. 9.2 Договору в разі, якщо виконавець не виконує у встановлений строк відвантаження обладнання, на суму не відвантаженого обладнання нараховується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ. Таким чином, виконавець, який прострочив строки відвантаження обладнання зобов`язаний сплатити замовнику пеню за час прострочення.
Інші доводи апелянта є аналогічними доводам, які викладені у позовній заяві.

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов від ОСОБА_2 зазначено, що відповідач вважає рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси законним та постановленим без порушення норм матеріального права, апеляційна скарга ОСОБА_1 необґрунтованою та такою, що грубо порушує права ОСОБА_3 .

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що 15.06.2017 року між позивачем ОСОБА_1 (замовником) та ФОП ОСОБА_2 (виконавцем) було укладено договір № 04-2017 на виготовлення та постачання продукції, згідно умов якого замовник доручив, а виконавець зобов`язався виготовити обладнання для відливання свинцевих пломб згідно завдання замовника, а саме машину для відливки свинцевих пломб (пломба свинцева 7х10 ДСТУ 2803-94) МЛП-2, згідно креслень МЛП-2.00.00.000 СБ, а замовник повинен прийняти й оплатити його в терміни, встановлені в договорі.
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 16.12.2019 року позов ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення збитків задоволено частково та стягнуто завдані збитки у розмірі 313207,17 грн. та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2842,96 грн.
Згідно вищевказаного рішення суду стягнуті з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 313207,17 грн. є компенсацією за завданні збитки, яких 197500,00 грн. – витрати на обладнання для відливання свинцевих пломб, 8851,70 грн. – витрати на розміщення обладнання, 28910,61 грн. – інфляційні витрати та 77944,86 грн. – пеня за прострочення виконання зобов`язання. 
Вказане рішення суду звернуто до виконання через Центральний відділ державної виконавчої служби у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та 11.11.2020 року головним державним виконавцем Глущенко В.М. відкрито виконавче провадження № 63575327 з примусового виконання виконавчого листа № 631/8411/18, виданого 01.10.2020 року Броварським міськрайонним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 завданих збитків у розмірі 313207,17 грн. 

Мотивувальна частина
Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд про стягнення з ФОП ОСОБА_2 на його користь 5372,91 грн. інфляційних втрат та 3% річних в сумі 5601,89 грн.
Відмовляючи в стягненні коштів з ФОП ОСОБА_2 , суд першої інстанції зазначив, що стаття 625 ЦК України, яка встановлює правило, за яким боржник відповідає за прострочення грошового зобов`язання, не поширюється на ситуацію, коли боржник не виконує свій обов`язок сплатити певну суму коштів, які визначені рішенням суду. В такому випадку відносини виникають не із цивільно-правових підстав, а з виконання рішення суду та регулюються Законом України «про виконавче провадження». 
Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком районного суду, виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Спір у цій справі виник внаслідок несвоєчасної сплати відповідачем стягнутих на підставі рішення суду грошових коштів за завдання збитків.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням.
Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Договір про надання послуг є складним зобов`язанням, що складається з двох органічно поєднаних між собою зобов`язань: по-перше, правовідношення, в якому виконавець повинен надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов`язку; по-друге, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати.
Беручи до уваги зазначене, правовідносини, які склалися на підставі договору про надання послуг, є грошовим зобов`язанням і, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання (постанова Верховного Суду України від 14 листопада 2011 р. у справі № 6-40цс11).
Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).
Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі  № 6-2491цс15, за яким дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.
Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.
У рішенні суду визнано грошові зобов`язання відповідача, визначено їх розмір; ці зобов`язання належним чином не виконані, тому в цьому випадку вимоги частини другої статті 625 ЦК України підлягають застосуванню.
Встановлено, що рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 16.12.2019 року позов ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення збитків задоволено частково та стягнуто завдані збитки у розмірі 313207,17 грн. та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2842,96 грн.
Рішенням суду стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 313207,17 грн. є компенсацією за завданні збитки, яких 197500,00 грн. – витрати на обладнання для відливання свинцевих пломб, 8851,70 грн. – витрати на розміщення обладнання, 28910,61 грн. – інфляційні витрати та 77944,86 грн. – пеня за прострочення виконання зобов`язання (а.с. 11-21). 
Вказане рішення суду звернуто до виконання через Центральний відділ державної виконавчої служби у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та 11 листопада 2020 року головним державним виконавцем Глущенко В.М. відкрито виконавче провадження №63575327 з примусового виконання виконавчого листа № 631/8411/18, виданого 01 жовтня 2020 року Броварським міськрайонним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 завданих збитків у розмірі 313207,17 грн. (а.с.22).
В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачем ФОП ОСОБА_2 виконано рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16.12.2019 року, вказане свідчить про наявність підстав для стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних за період невиконання обов`язку щодо відшкодування збитків.

Позивач ОСОБА_1 в позовній заяві навів розрахунок інфляційних втрат в розмірі 5372,91 грн. та розрахунок 3% річних в розмірі 5601,89 грн. за період з 17.12.2019 року до 26.11.2020 року.
Разом з тим, ОСОБА_1 в апеляційний скарзі навів інший розрахунок, а саме інфляційні втрати в розмірі 23258,36 грн. та розрахунок 3% річних в розмірі 9869,59 грн. за період з 17.12.2019 року до 16.08.2021 року.
Відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави, що не були предметом розгляді в суді першої інстанції, тому колегія суддів під час розгляду справи не враховує наведений в апеляційній скарзі розрахунок, а перевіряє обґрунтованість висновку суду на підставі наданого розрахунку під час подачі позовної заяви.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що дана обставина не позбавляє права ОСОБА_1 на звернення до суду з позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та 3% річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за інший період, що зокрема зазначений в апеляційній скарзі.
Отже, Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення»).
Оскільки погашення боргу не відбувалося, правильним є розрахунок позивача, згідно з яким залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць розрахункового періоду перемножений послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу, та поділений на 100 %. Для відокремлення інфляційних збитків за певний період від основної заборгованості від остаточного розрахунку основного боргу з інфляційною складовою, проведеного із застосуванням такої послідовності, віднято основний борг, який залишився непогашеним на кінець розрахункового періоду.
З урахуванням викладеного позовні вимоги про стягнення 5371,19 грн. інфляційних втрат (за період грудень 2019 року — листопад 2020 року) та 5601,89 грн. — 3 % річних (за період 17 грудня 2019 року — 26 листопада 2020 року) підлягають задоволенню у заявленому розмірі згідно з не спростованим відповідачем розрахунком позивача, з яким погоджується Апеляційний суд.
Отже, у справі, яка переглядається, суд першої інстанцій помилково вважав, що відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин приписів частини другої статті 625 ЦК України.
В зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, оскільки за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Що стосується вимоги про стягнення з ОСОБА_2 пені за прострочення виконання зобов`язання згідно п. 9.2. Договору на виготовлення та постачання продукції, колегія суддів приходить до наступного.
За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Вказане зобов`язання, відповідно до положень частини першої статті 530 ЦК України, фактично виникло у відповідача у зв`язку із закінченням обумовленого сторонами у пункті 6 договору строку поставки, який виходячи із суті зобов`язання сторін є тим строком, після настання якого виконавець усвідомлював протиправний характер неповернення грошових коштів.
Таким чином у відповідача виникло зобов`язання повернути позивачу суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 ЦК України, частини першої статті 530 ЦК України з наступного дня після спливу строку поставки.
Після спливу визначеного договором строку виготовлення та постачання чи у разі пред`явлення до сторони договору вимоги відповідно до 527 ЦК України право кредитодавця нараховувати, передбачені договором, пеню припиняється. 
В зв`язку з вище викладеним, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення пені за прострочення виконання зобов`язання згідно п. 9.2. Договору № 04-2017 на виготовлення та постачання продукції від 15 червня 2017 року, оскільки права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення не відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Згідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, зокрема, є неправильне застосування норм матеріального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, рішення суду першої інстанції, як ухвалене при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм процесуального права, до скасування та ухвалення нового про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовом, що пов`язані з порушенням їх прав.
Отже, стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 591,75 грн. (236,70 грн. – за подачу позовної заяви + 355,05 грн. –за подачу апеляційної скарги, а всього 591,75 грн.)
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) 5372,91 грн. інфляційних втрат та 3% річних в сумі 5601,89 грн. за період з 17 грудня 2019 року по 26 листопада 2020 року.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір в розмірі 591,75 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного  судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.  

Повний текст постанови складено 27 жовтня 2021 року.

Головуючий                                                        В.Г. Бородійчук

       
Судді                                                                        В.О. Єльцов

                                                                       Л.В. Нерушак