Постанова
Іменем України                                                       
                        
27 жовтня 2021 року
м. Київ
 
справа № 428/13234/19
провадження № 61-10948св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Фаловської І. М.,
суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Мартєва С. Ю.,  Петрова Є. В., 
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Сєвєродонецька міська рада в особі виконавчого комітету,
третя особа - ОСОБА_2 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Сєвєродонецької міської ради на постанову Луганського апеляційного суду від 23 червня 2020 року в складі колегії суддів: Стахової Н. В., Орлова І. В., Назарової М. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до Сєвєродонецької міської ради в особі виконавчого комітету про визнання протиправними і скасування абзацу 1.2.3. підпункту 1.2. пункту 1, пункту 2 рішення виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради від 19 серпня 2019 року № 952 «Про зняття громадян з квартирного обліку» та зобов`язання вчинити певні дії.
Позовна заява мотивована тим, що 04 листопада 1987 року позивач була зарахована на квартирний облік до загальної черги для отримання постійної житлової площі у місті Сєвєродонецьку. Вона є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дочку виховувала без батька, у зв`язку з чим набула статус одинокої матері. На підставі рішення виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради від 21 листопада  1995 року № 2105 ОСОБА_1 надано кімнату № НОМЕР_1 , що складається з двох секцій жилою площею 33,30 кв. м у гуртожитку, розташованому у будинку АДРЕСА_1 . У зв`язку із цим їй видано ордер на житлову площу в гуртожитку у складі сім`ї з 2 осіб: позивач та її дочка -  ОСОБА_2 . Вона у вказаному гуртожитку проживає постійно. З 07 червня 1995 року позивача було зараховано до списку громадян, які користуються правом першочергового одержання житла як одиноку матір, до складу сім`ї включено дві особи, яких відповідно до законодавства органи місцевого самоврядування мають забезпечити житлом. У першочерговому списку квартирного обліку станом на 01 січня 2018 року, що розміщений на офіційному веб-сайті Сєвєродонецької міської ради, ОСОБА_1 перебувала під порядковим номером 373 із зазначенням пільги «одинока мати» із кількістю членів сім`ї - 2 особи. 19 серпня 2019 року виконавчим комітетом Сєвєродонецької міської ради було прийнято рішення № 952 «Про зняття громадян з квартирного обліку», підпунктом абзацу 1.2.3. підпункту 1.2. пункту 1 якого вирішено виключити зі складу сім`ї доньку - ОСОБА_2 у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання до іншого населеного пункту. Пунктом 2 вказаного рішення виключено позивача із першочергового списку у зв`язку із втратою пільги «одинока мати», склад сім`ї - 2 особи; позивача залишено у загальній черзі складом сім`ї одна особа. 
ОСОБА_1  вважає відповідні частини зазначеного рішення незаконними, адже така підстава зняття з квартирного обліку як втрата пільги «одинока мати» не передбачена частинами першою та другою статті 40 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК України). ЇЇ дочка ОСОБА_2 належить до членів її сім`ї, веде з нею спільне господарство та проживала на території Кримського півострову у зв`язку із навчанням. Реєстрація дочки у м. Ялта та м. Києві є тимчасовою, тому вона не втрачала право користування кімнатою АДРЕСА_2 . Видача довідки про склад сім`ї без зазначення в ній дочки позивача не позбавляє її права користування квартирою. Крім того, сім`ї одиноких матерів не втрачають права першочергового одержання жилих приміщень і у випадку, коли після взяття сім`ї на облік діти досягнуть повноліття. 
Враховуючи вищевикладене позивач просить суд визнати протиправними і скасувати абзац 1.2.3. підпункту 1.2. пункт 1, пункт 2 рішення виконавчого Комітету Сєвєродонецької міської ради від 19 серпня 2019 року № 952 «Про зняття громадян з квартирного обліку» та зобов`язати відповідача відновити перебування позивача у першочерговому списку квартирного обліку із зазначенням пільги «одинока мати» із кількістю членів сім`ї - 2 особи з урахуванням часу на взяття на такий облік.
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19 лютого 
2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що рішення виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради від 19 серпня 2019 року № 952 «Про зняття громадян з квартирного обліку» в оскаржуваній частині є правомірним. Виключення ОСОБА_3 з першочергового списку осіб, які потребують поліпшення житлових умов мало місце у зв`язку із фактичною втратою  нею статусу «одинока мати» в розумінні ЖК України, оскільки дочка позивача обґрунтовано вважається такою, що виїхала на постійне місце проживання до іншого населеного пункту та вибула зі складу сім`ї позивача.
Постановою Луганського апеляційного суду від 23 червня 2020 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задоволено.
Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19 лютого 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 . 
Визнано протиправним та скасовано абзац 1.2.3. підпункту 1.2. пункту 1, пункту 2 рішення виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради Луганської області від 19 серпня 2019 року № 952 «Про зняття громадян з квартирного обліку».
Зобов`язано Сєвєродонецьку міську раду в особі виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради Луганської області поновити ОСОБА_1 у першочерговому списку із зазначеним пільги «одинока мати» із кількістю членів сім`ї - 2 особи з урахуванням часу взяття на такий облік.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що у виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради не було законодавчо встановлених підстав для виключення позивача ОСОБА_1 з першочергового списку осіб, які потребують поліпшення житлових умов у зв`язку з втратою відповідної пільги, оскільки доказів на підтвердження виїзду ОСОБА_2 на постійне місце проживання до іншого населеного пункту відповідачем не надано. Реєстрація місця проживання дочки позивача у м. Ялта мала тимчасовий характер (у зв`язку із навчанням), та переїзд її на навчання до м. Києва у зв`язку із окупацією півострова Крим та набуття статусу внутрішньо переміщеної особи за адресою: АДРЕСА_3 , неможливо вважати виїздом на постійне місце проживання до іншого населеного пункту в розумінні частини другої статті 40 ЖК України. 
Апеляційним судом також зазначено, що термін «житло» в тлумаченні Європейського суду з прав людини означає переважно місце, де особа мешкає на постійній основі, проте, цей термін може поширюватись і на місце, де особа мала твердий намір мешкати. У статті 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини  кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Таким чином, у даному випадку рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням принципу справедливого судочинства - дотримання справедливої рівноваги між інтересами сторін у справі, непропорційним втручанням державних органів у право позивача на першочергове отримання житла як одинокої матері.
З урахуванням наведених підстав суд апеляційної інстанції вважав, що рішення виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради від 19 серпня 2019 року № 952 є протиправним та підлягає скасуванню в частині абзацу 1.2.3. підпункту 1.2 пункт 1 та пункту 2. Разом із цим, права позивача також підлягали відновленню шляхом зобов`язання відповідача поновити її на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, як особи, що має статус «одинока мати» зі складом сім`ї - 2 особи.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
25 липня 2020 року Сєвєродонецька міська рада надіслала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Луганського апеляційного суду від 23 червня 2020 року.
У касаційній скарзі вона просить суд касаційної інстанції скасувати постанову Луганського апеляційного суду від 23 червня 2020 року та залишити в силі рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19 лютого 2020 року.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
Указана справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 29 вересня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження зазначено пункт 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), а саме, відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не було надано належну оцінку доказам у справі та неправильно встановлено дійсні обставини у справі, а саме, відсутність у складі сім`ї позивача її дочки у зв`язку із зміною останньою місця проживання, та як наслідок - втрату позивачем права на першочергове право на поліпшення житлових умов як одинокої матері.
У касаційній скарзі зазначено, що порядок надання жилих приміщень громадянам, які перебувають на квартирному обліку, врегульовано Правилами обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затвердженими постановою Ради Міністрів УРСР і Української республіканської ради професійних спілок від     11 грудня 1984 року № 470 (далі - Правила).
Відповідно до пункту 15 Правил на квартирний облік беруться потребуючі поліпшення житлових умов громадяни, які постійно проживають, а також мають реєстрацію місця проживання в даному населеному пункті. Тобто, умовою взяття на квартирний облік є постійне проживання громадянина в тому населеному пункті, в якому він зараховується та обов`язково наявність прописки (до 2003 року) або місця реєстрації (з 2003 року по цей час). Зазначені вимоги не поширюються на внутрішньо переміщених осіб, визначених у підпункті 8 пункту 13 цих Правил.
Дочка позивача ОСОБА_4 як внутрішньо переміщена особа зареєстрована органом соціального захисту в м. Києві, а не в м. Сєвєродонецьку, при цьому не відноситься до категорії внутрішньо переміщених осіб, визначених у підпункті 8 пункту 13 Правил.
Для перебування на квартирному обліку у виконавчому комітету Сєвєродонецької міської ради (м. Сєвєродонецьк - населений пункт, де органи державної влади здійснюють свої повноваження) не має значення те що дочка тимчасово зареєстрована як внутрішньо переміщена особа, оскільки це не надає їй права перебувати на обліку потребуючих поліпшення житлових умов за місцем мешкання у виконавчому комітеті Сєвєродонецької міської ради без реєстрації місця проживання. Наразі, а також на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, м. Сєвєродонецьк, Луганської області не значиться в переліку тимчасово окупованих територій Луганської області та не є територією з наслідками збройного конфлікту. 
Тобто, на думку відповідача, оскільки дочка позивача змінила місце проживання та вже тривалий час проживає у м. Києві, вона не входить до складу сім`ї позивача, а тому остання втратила статус особи, яка потребує поліпшення житлових умов як «одинока мати».
Позиція інших учасників справи
08 грудня 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 надіслала відзив на касаційну скаргу, в якому вказувала на законність рішення апеляційного суду. Зокрема, зазначила, що ОСОБА_2 проживає у м. Києві як внутрішньо переміщена особа; за відповідною адресою вона не зареєстрована та проживає тимчасово; дочка позивача в судовому порядку не визнана такою, що втратила право на користування житлом, де вона проживала та була зареєстрована до часу переїзду на інше місце проживання у зв`язку із навчанням. На думку представника позивача, остання є особою із статусом «одинока мати» навіть незважаючи на повноліття дочки та її тимчасове проживання в іншому місці, а тому відсутні підстави для зняття позивача із першочергового обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов із статусом «одинока мати».
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 , виданим 03 березня 1999 року Сєвєродонецьким МВ УМВС України у Луганській області.
04 листопада 1987 року ОСОБА_1 була зарахована на квартирний облік до загальної черги для отримання постійної житлової площі у м. Сєвєродонецьку, Луганської області.
ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_1 народилася дочка ОСОБА_2 . Позивач виховувала дитину без батька, у зв`язку з чим набула статус «одинока мати». 
На підставі рішення виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради від  21 листопада 1995 року № 2105 ОСОБА_1 було надано кімнату АДРЕСА_2 , про що було видано ордер на житлову площу в гуртожитку у складі сім`ї 2 особи: позивач та її дочка ОСОБА_2 . 
Листом відділу обліку та розподілу житлової площі виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради від 30 травня 2002 року № 179 ОСОБА_1 повідомлено, що вона перебуває на квартирному обліку при виконкомі у загальній черзі з 04 листопада 1987 за № 1045 та у списку першочерговиків як «одинока мати» з 07 червня 1995 року за № 573, зі складом сім`ї 2 особи: вона і дочка; ОСОБА_1 та її дочка мешкають у гуртожитку без зручностей за адресою: АДРЕСА_1 , займають 2 кімнати житловою площею 33,3 кв. м.
Тобто, з 07 червня 1995 року ОСОБА_1 як одиноку матір було зараховано до списку громадян, які користуються правом першочергового одержання житла; до складу сім`ї включено дві особи (позивач та її дочка), яких відповідно до законодавства органи місцевого самоврядування мали забезпечити житлом.
Згідно із довідкою управління праці та соціального захисту населення (далі - УПСЗН) Сєвєродонецької міської ради від 05 вересня 2019 року № 1/5346 ОСОБА_1 значиться на обліку в Сєвєродонецькому УПСЗН і отримувала допомогу на дитину одинокої матері; дитина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; період призначення: з 01 січня 2003 року по 31 грудня 2015 року.
Відповідно до довідок про склад сім`ї виданих відділом адміністративних послуг Центру надання адміністративних послуг у м. Сєвєродонецьку Сєвєродонецької міської ради від 10 грудня 2018 року № 38718 та від              09 жовтня 2019 року № 22722, станом на 10 грудня 2018 року та на 09 жовтня 2019 року за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрована одна особа - ОСОБА_1 .
Рішенням виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради від 19 серпня 
2019 року № 952, остаточно виключено зі складу сім`ї ОСОБА_1 її дочку - ОСОБА_2 у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання до іншого населеного пункту. Пунктом 2 вказаного рішення позивача виключено з першочергового списку у зв`язку із втратою пільги «одинока мати», склад сім`ї - 2 особи. ОСОБА_1 залишено у загальній черзі осіб, як потребують поліпшення житлових умов зі складом сім`ї - 1 особа.
У копії паспорта ОСОБА_2 зазначено, що адреса її зареєстрованого місця проживання з 22 грудня 1995 року - АДРЕСА_2 .
У довідці Євпаторійського інституту соціальних наук ВНЗ «Кримський гуманітарний університет» (м. Ялта) від 03 квітня 2012 року було зазначено, що ОСОБА_2 мешкає у гуртожитку КГУ № 2 за адресою: АДРЕСА_6 .
08 грудня 2015 року між Київським національним університетом імені Тараса Шевченка, та ОСОБА_2 укладено договір № 2882 про надання освітньої послуги (навчання) Київським національним університетом імені Тараса Шевченка. Строк дії договору - з 01 вересня 2015 року по 30 червня 2016 року.
Згідно довідки Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 25 грудня 2015 року № 016/361 ОСОБА_2 є студенткою 4 курсу освітнього рівня «бакалавр», денної форми навчання факультету психології Київського національного університету імені Тараса Шевченка з 01 вересня 2015 року; закінчує навчання 30 червня 2016 року.
Відповідно до довідки від 03 серпня 2015 року № 3001007617, виданої УПСЗН Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 , постійно проживала за адресою: АДРЕСА_6 , та переїхала з тимчасово окупованої території до м. Києва. Вказана довідка містить штамп від 04 серпня 2015 року про реєстрацію місця перебування за адресою: АДРЕСА_7 . 
У довідці від 16 травня 2019 року  № 3008-5000126516 про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи, виданої УПСЗН Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, зазначено, що ОСОБА_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 , та фактично проживає/перебуває за адресою: АДРЕСА_3 .
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;  2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Відповідно до касаційної скарги рішення суду апеляційної інстанції, визначене у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржується на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право 
на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимоги суд першої інстанції виходив із того, що дочка позивача ОСОБА_2 підлягала зняттю з квартирного обліку у зв`язку із виїздом на постійне місце проживання з          м. Сєвєродонецька до іншого населеного пункту, внаслідок чого дочка перестала входити до складу сім`ї позивача і тому остання втратила статус одинокої матері в розумінні ЖК України та Правил.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимоги апеляційний суд вказував, що реєстрація місця проживання дочки позивача у м. Ялта у зв`язку із навчанням мала тимчасовий характер. Натомість, наступний її переїзд до м. Києва у зв`язку із окупацією Криму і набуття статусу внутрішньо переміщеної особи у м. Києві неможливо вважати виїздом на постійне місце проживання до іншого населеного пункту в розумінні пункту 2 частини другої статті 40 ЖК України.
Верховний Суд погоджується із рішенням суду апеляційної інстанції, враховуючи таке.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України(частина друга статті 19 Конституції України).
Стаття 22 Конституції України визначає, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. При цьому згідно з частиною третьою цієї статті при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Громадянин не може бути обмежений або привілейований у своїх конституційних правах та свободах за ознакою місця проживання або іншими ознаками відповідно до статті 24 Конституції України.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону (частина друга статті 47 Конституції України).
Відповідно до статті 34 ЖК України визначено підстави для визнання громадян потребуючими поліпшення житлових умов, а саме: визначено підстави для визнання громадян потребуючими поліпшення житлових умов. Потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни:                    1) забезпечені жилою площею нижче за рівень, що визначається в порядку, встановлюваному Радою Міністрів Української РСР і Українською республіканською радою професійних спілок; 2) які проживають у приміщенні, що не відповідає встановленим санітарним і технічним вимогам; 3) які хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, у зв`язку з чим не можуть проживати в комунальній квартирі або в одній кімнаті з членами своєї сім`ї. Перелік зазначених захворювань затверджується Міністерством охорони здоров`я Української РСР за погодженням з Українською республіканською радою професійних спілок; 4) які проживають за договором піднайму жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду чи за договором найму жилого приміщення в будинках житлово-будівельних кооперативів; 5) які проживають тривалий час за договором найму (оренди) в будинках (квартирах), що належать громадянам на праві приватної власності; 6) які проживають у гуртожитках.
Громадяни визнаються потребуючими поліпшення житлових умов і з інших підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР.
Відповідно до статті 36 ЖК України облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, здійснюється, як правило, за місцем проживання у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів.
Згідно з частиною першою статті 39 ЖК України громадяни беруться на облік потребуючих поліпшення житлових умов за місцем проживання - виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті.
Статтею 43 ЖК України визначено, що громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості. З числа громадян, взятих на облік потребуючих поліпшення житлових умов, складаються списки осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень. Черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття на облік (включення до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень).
У статті 45 ЖК України зазначено, що у першу чергу жилі приміщення надаються потребуючим поліпшення житлових умов, зокрема, матерям, яким присвоєно звання «Мати-героїня», багатодітним сім`ям, сім`ям, що виховують дітей з інвалідністю, і одиноким матерям (батькам).
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 40 ЖК України громадяни знімаються з обліку потребуючих поліпшення житлових умов у випадку виїзду на постійне місце проживання до іншого населеного пункту.
У частині першій статті 71 ЖК України зазначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках, зокрема, тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання (пункт 2 частини третьої статті 71 ЖК України).
Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку
Згідно зі статтею 60 ЖК України правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень затверджуються Радою Міністрів Української РСР і Українською республіканською радою професійних спілок.
У пункті 15 Правил зазначено, що на квартирний облік беруться потребуючі поліпшення житлових умов громадяни, які постійно проживають, а також мають реєстрацію місця проживання у даному населеному пункті. Зазначені вимоги не поширюються на внутрішньо переміщених осіб, визначених у підпункті 8 пункту 13 цих Правил.
Умова про реєстрацію місця проживання, передбачена в абзаці першому цього пункту, не поширюється на громадян, тимчасово відсутніх у даному населеному пункті, якщо за ними за законом зберігається жиле приміщення.
Відповідно до пункту 44 Правил у першу чергу жилі приміщення надаються тим, що перебувають на квартирному обліку: багатодітним сім`ям (які мають у своєму складі трьох і більше дітей) і одиноким матерям. Вказані сім`ї не втрачають права першочергового одержання жилих приміщень і у випадку, коли після взяття сім`ї на квартирний облік діти досягнуть повноліття.
Згідно пункту 28 Правил, зняття з квартирного обліку та виключення із списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень, провадиться органами, які винесли або затвердили рішення про взяття громадянина на облік (включення до вказаного списку). При розгляді цих питань на засідання відповідних органів запрошуються заінтересовані особи. Про зняття з обліку (виключення із списку) громадяни у 15-денний строк повідомляються у письмовій формі з указанням підстав зняття з обліку (виключення із списку).
Пунктом 26 Правил визначено, що громадяни перебувають на квартирному обліку до одержання жилого приміщення, за винятком випадків, передбачених у цьому пункті. Громадяни знімаються з квартирного обліку, в тому числі, у випадку виїзду на постійне місце проживання до іншого населеного пункту.
Відповідно до пункту 27 Правил громадяни виключаються із списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень, якщо вони були необґрунтовано включені до цих списків або втратили вказане право.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається, зокрема, сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій.
Згідно з статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.
Як установлено судами, на підставі рішення відповідача від 21 листопада 1995 року № 2105 ОСОБА_1 було надано кімнату № НОМЕР_1 , що складається з двох секцій жилою площею 33,3 кв. м у гуртожитку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , про що видано ордер на житлову площу в гуртожитку у складі сім`ї 2 особи: позивача та її дочки ОСОБА_2 . 
07 червня 1995 року ОСОБА_1 було зараховано до списку громадян, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень, як одиноку матір, до складу сім`ї включено дві особи, яких відповідно до законодавства органи місцевого самоврядування мали забезпечити житлом.
Листом відділу обліку та розподілу житлової площі виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради від 30 травня 2002 року № 179 ОСОБА_1 повідомлено, що вона перебуває на квартирному обліку при виконкомі у загальній черзі з 04 листопада 1987 за № 1045 та у списку першочерговиків як «одинока мати» з 07 червня 1995 року за № 573 та складом сім`ї 2 особи: вона та її дочка. 
У копії паспорта ОСОБА_2 зазначено, що адреса її зареєстрованого місця проживання з 22 грудня 1995 року - АДРЕСА_2 .
У довідці Євпаторійського інституту соціальних наук ВНЗ «Кримський гуманітарний університет» (м. Ялта) від 03 квітня 2012 року було зазначено, що ОСОБА_2 мешкає у гуртожитку КГУ № 2 за адресою: АДРЕСА_6 .
Як вказано у довідці від 16 травня 2019 року № 3008-5000126516 про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи, виданої УПСЗН Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, зазначено, що ОСОБА_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 , та фактично проживає/перебуває за адресою:     АДРЕСА_3 .
Таким чином, дані обставини не свідчать про вихід дочки позивача зі складу сім`ї останньої у зв`язку  із переїздом до іншого населеного пункту, а саме, до м. Києва, оскільки: ОСОБА_2 до часу навчання в університеті проживала та була зареєстрована разом із матір`ю у відповідній кімнаті гуртожитку у            м. Сєвєродонецьку; ОСОБА_2 тимчасово (на період навчання) була зареєстрована та проживала у м. Ялта (АР Крим); після окупації території АР Крим ОСОБА_2 змінила місце проживання і на час виникнення спірних правовідносин (винесення відповідачем оскаржуваного рішення) як внутрішньо переміщена особа ОСОБА_2 мала тимчасове місце проживання у м. Києві, яке обумовлене та підтверджене її статусом внутрішньо переміщеної особи, якого вона не була позбавлена.
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Разом із цим, слід зазначити, що матеріали справи не містять доказів втрати ОСОБА_1 статусу «одинока мати» на день ухвалення відповідачем оскаржуваного рішення, оскільки досягнення її дочкою повноліття та зміни місця проживання - тимчасового проживання за іншою адресою як внутрішньо переміщеної особи, не свідчить про це.
Також у справі відсутні докази згідно статті 72 ЖК України на підтвердження того, що ОСОБА_2 визнана особою, що втратила право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від   16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Таким чином, апеляційним судом встановлено та протилежного не спростовано відповідачем, що останній, оскаржуваним рішенням в частині, яка стосується ОСОБА_1 , порушив її право на отримання житла як особи, яка не має у власності будь-якого житла, однак має статус «одинока мати» та потребує поліпшення житлових умов.
Відповідно до частини першої статті 6 та статті 13 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принцип «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло 
є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».
У рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути співмірним переслідуваній легітимній меті (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»).
Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами. 
Таким чином, у даному випадку рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з дотриманням принципу справедливого судочинства - дотримання справедливої рівноваги між інтересами сторін у справі, з метою недопущення непропорційного втручанням органів держави та місцевого самоврядування у право позивача на отримання житла як одинокої матері.
Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги з посиланням на пункт 15 Правил, оскільки в даному випадку спір стосується не порядку взяття особи на облік як такої, що потребує поліпшення житлових умов, а спір стосується правомірності виключення особи із відповідного обліку.
Аргументи касаційної скарги щодо того, що ОСОБА_1 втратила статус «одинока мати» у зв`язку із непроживанням її дочки разом із нею також не заслуговують на увагу, оскільки в даному випадку ОСОБА_2 на час ухвалення відповідачем оскаржуваного рішення як внутрішньо переміщена особа мала тимчасове, а не постійне місце проживання у м. Києві.
При видачі позивачу ордера на проживання у кімнаті гуртожитку її дочка також була зазначена у ньому як член сім`ї наймача (позивача) з правом на проживання у ній, і таке право не втрачено ОСОБА_2 з підстав наявності відповідного судового рішення згідно статті 72 ЖК України (докази протилежного у справі відсутні). 
Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не дослідив належним чином зібрані у справі докази та не встановив належним чином всі обставини у справі, відхиляються, оскільки зводяться до переоцінки доказів у справі, що за змістом статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
ЄСПЛ у своїх рішеннях вказував, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» (CASE «PONOMARYOV v. UKRAINE»), рішення від 03 квітня 2008 року).
Верховним Судом не встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права апеляційним судом у постанові, які є підставою для обов`язкового скасування цього судового рішення.
Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що судом апеляційної інстанції у своїй постанові правильно застосовано норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалено законне і обґрунтоване судове рішення.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
У статті 410 ЦПК України зазначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків апеляційного суду не спростовують.
Щодо судових витрат                                                                                                                       
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Сєвєродонецької міської ради залишити без задоволення.
Постанову Луганського апеляційного суду від 23 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	І. М. Фаловська	
 	 	
Судді:	В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко  	
 	С. Ю. Мартєв   Є. В. Петров