КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
                        
справа №753/73/20                                                                        головуючий у суді І інстанції: Трусова Т.О.
провадження №22-ц/824/12927/2021                                          головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
19 жовтня 2021 року                                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Головуючого судді:                                              Сушко Л.П.,  
суддів:                                                           Гаращенка Д.Р., Мостової Г.І.,
секретар судового засідання:                                  Спеней О.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 серпня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації  про позбавлення батьківських прав,
ВСТАНОВИВ:
 
У січні 2020 р. ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_4 .
Позов обґрунтований тим, що з 22.06.2013р. сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_1  у подружжя народився син ОСОБА_4 , який проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. 19.02.2014р. відповідача заарештовано. Цього ж числа Подільським районним судом м. Києва винесено рішення про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання сина у розмірі 2 000 грн. Рішенням суду від 13.01.2015р. шлюб сторін розірвано. Під час знаходження відповідача в місцях позбавлення волі на підставі виконавчого документу про стягнення аліментів на адресу позивача з виправної колонії надходили поштові перекази, якими стягувалось з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі від 19 до 27 грн. щомісячно, які позивач не отримувала. Після звільнення з місць позбавлення волі (21.03.2016р.) відповідач допомоги на утримання сина не надає, не має бажання навіть побачити його, не спілкується з сином та не приймає участі у його вихованні. Вихованням, утриманням, харчуванням, навчанням, придбанням одягу і ліків з дня народження і до сьогоднішнього дня включно займається тільки позивач. Станом на 01.10.2016р.у відповідача виникла заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 66 000 грн. Відповідач запропонував позивачу угоду, у відповідності до якої він відмовляється від дитини шляхом написання нотаріально посвідченої заяви про те, що він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно сина, а позивач відмовляється від стягнення заборгованості по аліментам, що виникла. Вказана заява 25.01.2017р. була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кошевою В.О.. За весь час, з моменту народження дитини, відповідач жодного разу з сином не спілкувався, не цікавився досягненнями дитини, або його дитячими проблемами, станом його здоров`я, жодного разу не виразив свого бажання просто побачити сина, поспілкуватись з ним, поздоровити зі святами або з днем народження. Така поведінка батька призвела до того, що дитина не цікавиться батьком, не має потреби з ним спілкуватись, не бажає його бачити, відсутній будь-який емоційний зв`язок між батьком та сином. Дитина не знає його як свого батька, немає до нього родинних почуттів.
Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 10 серпня 2020 року задоволено позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав. Позбавлено ОСОБА_1 батьківських прав по відношенню до малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 840,80 гривень.
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 10 червня 2021 року поновлено ОСОБА_1 строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 серпня 2020 року у цивільній справі № 753/73/20. Залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 серпня 2020 року у цивільній справі № 753/73/20.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, і неправильне застосування судом норм матеріального права, просилв рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. 
Вказує, що позбавлення його батьківських прав необхідно було позивачці для вільного виїзду за кордон разом із сином. Зазначає, що з моменту звільнення ним з місця позбавлення волі, позивачка забороняла йому бачитись із сином, оскільки вона проживає з іншим чоловіком в цивільному шлюбі. Вказує, що він не ініціював зустрічі із сином, не по причині того, що він не бажає зустрітись, а з метою уникнення сварок, скандалів у присутності дитини та задля безпеки дитини. 
Вважає, що в матеріалах справи відсутні належні докази щодо його поведінки та свідомого нехтування його батькіськими обовязками. Зазначає, що він не втратив інтерес до своєї дитини та намагається покращити свій фінансовий стан, однак позивач, скориставшись тим, що він звільнився з виправної колонії, шляхом створення штучних доказів звернулась до суду із даним позовом.   
ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу у якій просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Інші учасники справи відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надали.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав. 
Вирішуючи даний спір, і задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позбавлення відповідача батьківських прав не суперечить також інтересам дитини, оскільки відсутність будь-якої участі батька у його житті є фактором, що травмує дитячу психіку, а збереження батьківства може привести до одержання відповідачем в майбутньому майнових та особистих немайнових прав, заснованих на спорідненості з дитиною, що, враховуючи ухилення його від виконання батьківських обов`язків, призведе до порушення прав та інтересів дитини. Отже на підставі оцінки наданих позивачем доказів і її пояснень, викладених у позовній заяві, суд дійшов до переконання, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, що є підставою для позбавлення його батьківських прав.
Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону. 
Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини
від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до ст. 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до ст. 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.
Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки.
У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. При цьому основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
ЄСПЛ у рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України» (заява № 2091/13), установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.
Також ЄСПЛ у рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», (заява № 2091/13) та у рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09, § 100) зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76).
Відповідно до ч. 2 та ч. 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
 Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Відповідно до  ч. ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Аналогічні висновки викладено у постанові Внрховного Суду від 03 березня 2021 року у справі№ 627/642/18 провадження № 61-23094св19
 Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2  перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.06.2013р. (а.с. 7).
ІНФОРМАЦІЯ_1  у подружжя народився син ОСОБА_4 (а.с. 8).
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 19.02.2014р. з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання сина в сумі 2000 грн. щомісячно, починаючи з 16.01.2014р., до досягнення ним повноліття (а.с. 9-10).
За вказаним виконавчим листом державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження № 42531453, а 30.05.2014 винесено постанову про закінчення цього виконавчого провадження, так як боржник відбуває покарання в Черкаській виправній колонії № 62, що знаходиться за адресою: м. Черкаси, вул. Сурікова, 30, що по територіальності відноситься до Управління ДВС ГУЮ у Черкаській області (а.с. 12).
З довідки від 17.12.2014 р. № 17/5515, виданої Черкаською виправною колонією № 62 Управління державної пенітенціарної служби в Черкаській області, вбачається, що ОСОБА_1 відбував кримінальне покарання в Черкаській виправній колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Черкаській області (№ 62) з 19.02.2014р. строком на 4 роки (а.с. 13).
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 13.01.2015р. шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 14-15).
Згідно характеристики  від 05 липня 2019року  ОСОБА_4 прийнятий до дошкільного закладу 30.08.2016року, батько - ОСОБА_1   дитячий заклад жодного разу не відвідував.
Станом на 01.10.2016р.заборгованість відповідача за аліментами становить 66 000 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості № 719/11 (а.с. 16).
Зі змісту нотаріально посвідченої заяви відповідача вбачається, що він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно його малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , претензій матеріального та будь-якого іншого характеру до позивача у нього немає та він визнає позов про позбавлення батьківських прав (а.с. 17).
Відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження від 28 лютого 2021 року по виконавчому листу, який видано Подвільським районним судом м. Києва 21 лютого 2020 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина 2000,00грн. щомісячно, починаючи з 16.01.2014 року та досягнення ним повноліття (а.с. 41).
Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 10.03.2020 року, який проведено за період з 16.01.2014 року по 01.03.2020 року, розмір заборгованості становить 146967,65 грн. (а.с. 42-44).
Згідно оригіналу висновку про доцільність позбавлення батьківських прав,  Орган опіки та піклування прийшов до висновку про те, що батько свідомо нехтує своїми обовязками, ухилявся від виховання та навчання сина, не проявляє щодо нього батьківської турботи, не цікавиться його життям та здоровям, не утримує матеріально. Виховання, контроль та матеріальне забезпечення дитини здійснює мати. Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, на яку покладено повноваження органу опіки та піклування, вважає за доцільне позбавити батьківських прав, ОСОБА_1 , стосовно малолітньої дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини (протокол від 16.07.2020 року №15).
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову, оскільки відповідач у порушення положень статті 150 СК України належним чином не виконує обов`язки щодо виховання та розвитку малолітнього сина,  тому позбавлення відповідача батьківський прав є виправданим і пропорційним, так як цього потребують інтереси дітини.
Крім того, апеляційний суд погоджується з висновком органу опіки та піклування, він є достатньо обґрунтованим та не суперечить інтересам дитини, крім того, з висновку вбачається, що комісія ретельно підійшла до вирішення питання щодо захисту прав та інтересів малолітньої дитини, повно виклала обставини.
Доводи апеляційної скарги про те, що позбавлення його батьківських прав необхідно було позивачці для вільного виїзду за кордон разом із сином. А також про те, щовін не втратив інтерес до своєї дитини та намагається покращити свій фінансовий стан, однак позивач, скориставшись тим, що він звільнився з виправної колонії, шляхом створення штучних доказів звернулась до суду із даним позовом, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки відповідачем не надано жодного доказу про те, що він піклується про фізичний і духовний розвиток свого малолітнього сина, йогонавчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: забезпеченнянеобхіднимхарчування, проведення медичного догляду, лікування дитини, а також спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення.
Доводи апеляційної скарги про те, що з моменту звільнення ним з місця позбавлення волі, позивачка забороняла йому бачитись із сином, оскільки вона проживає з іншим чоловіком в цивільному шлюбі, а він не ініціював зустрічі із сином, не по причині того, що він не бажає зустрітись, а з метою уникнення сварок, скандалів у присутності дитини та задля безпеки дитини. Також, доводи про те, що в матеріалах справи відсутні належні докази щодо його поведінки та свідомого нехтування його батькіськими обовязками, апеляційний суд відхиляє, оскільки доказів, які б свідчили про намагання відповідача приймати участь у вихованні і утриманні сина чи створення йому перешкод у спілкуванні з дитиною, матеріали справи не містять. Крім того, відповідач до органу опіки та піклування щодо визначення способів участі у вихованні дитини він не звертався.
Також, апеляційний суд зауважує, що після усунення обставин, які були підставою для позбавлення батьківських прав, відповідач не позбавлений можливості звернутися у встановленому законом порядку з вимогами про поновлення батьківських прав (стаття 169 СК України).
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні,  не спростовують.
З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що  немайнові права дитини позивача  було порушено відповідачем.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення ст. 164 СК України.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.                                                                         На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд, 
 
                                                     ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1   залишити без задоволення.
Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 серпня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено «20» жовтня 2021 року.
                                          
Головуючий суддя	Л.П. Сушко      	
Судді	Д.Р. Гаращенко      	
 	Г.І. Мостова