Справа № 301/1596/19

П О С Т А Н О В А
Іменем України

25 листопада 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
       головуючого – судді Куштана Б.П. (доповідача), 
       суддів: Мацунича М.В. і Фазикош Г.В.,
       з участю секретаря Кекерчень М.І.,                                                        розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іршавського районного суду від 24 грудня 2019 року (у складі судді Марковича І.І.) за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Октава Фінанс» про зміну формулювання причин звільнення, стягнення компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку та моральної шкоди,-
ВСТАНОВИВ:
        ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом у липні 2019 р. 
       Просила:
       - визнати незаконним і скасувати наказ ТОВ «ФК «Октава Фінанс»
від 04 червня 2019 р. № 338/5к про звільнення із займаної посади за пунктом 2 статті 41 КЗпП України, змінити формулювання причин звільнення, оформлене ТОВ «ФК «Октава Фінанс» наказом від 04 червня
2019 р. № 338/5к, із звільнення відповідно до пункту 2 статті 41 КЗпП України (за втратою довір`я) на звільнення за власним бажанням відповідно до вимог статті 38 КЗпП України з 04 червня 2019 р.;
       - стягнути з ТОВ «ФК «Октава Фінанс» на свою користь компенсацію за невикористану відпустку та середній заробіток за весь час затримки виплати сум при звільненні по день фактичного розрахунку;
       - стягнути з ТОВ «ФК «Октава Фінанс» на свою користь моральну шкоду в розмірі 200 000 грн.;
       - вирішити питання розподілу судових витрат.
       На обґрунтування позовних вимог указала, що вона з 11 вересня 2017 р. працювала на посаді касира відділення ТОВ «ФК «Октава Фінанс» (надалі – Товариство), розташованого у м. Виноградові Закарпатської області.
       Указувала, що на початку 2019 р. у відповідача розпочалися проблеми з правоохоронними органами, унаслідок чого в кінці травня та на початку червня 2019 р. працівники магазину подали заяви про звільнення. Заява про звільнення за власним бажанням нею написана 01 червня 2019 р., яку відповідач отримав поштою 03 червня 2019 р.
       14 червня 2019 р. цінним листом із описом вкладеного відповідач надіслав їй трудову книжку, в якій 04 червня 2019 р. зроблено запис № 4 про звільнення з роботи 04 червня 2019 р. відповідно до наказу № 338/5к
у зв`язку із втратою довір`я – на підставі пункту 2 статті 41 Кодексу Законів про працю України (далі – КЗпП України).
       Указувала, що наказ про звільнення їй не видано, не надано письмовий розрахунок при звільненні, не нараховано компенсацію за невикористану відпустку та не надано пояснення причин звільнення. 
       Із таким формулюванням про звільнення вона не погоджувалася, оскільки не існувало жодних підстав вважати, що вона винна у вчиненні будь-яких фінансових правопорушень, зокрема не притягувалася до дисциплінарної, адміністративної, кримінальної відповідальності.
       Крім того, при її звільненні відповідач перерахував на картковий рахунок суму у розмірі 4 509,06 грн. із позначкою «кінцевий розрахунок», однак вона вважає, щотака сума нарахована їй неправильно.
       Після отримання трудової книжки вона потерпає від стресу та емоційного дискомфорту, ставлення до неї від колег по роботі змінилося в негативну сторону, оскільки її звинуватили в фінансових правопорушеннях та звільнили за втратою довір`я. Почуття матеріальної незахищеності та депресія збільшились після того, як вона довідалася про неможливість подальшого працевлаштування після звільнення «по статті», маючи на утриманні трьох дітей, двоє із яких – неповнолітні. Часто зверталася до медичних установ зі скаргами на слабкість, головний біль, нервові зриви. Скаржилася на те, що їй необхідно докласти чималих зусиль для організації свого життя та поновлення нормальних життєвих зав`язків після судових процедур та консультацій у терапевтів.
       Рішенням Іршавського районного суду від 24 грудня 2019 р. у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.
       У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Узагальнені та доречні доводи апеляційної скарги зводяться до такого:
-судом першої інстанції не встановлені дійсні обставини звільнення позивача;
-судом першої інстанції не надано належної правової оцінки доводам позивача стосовно того, що їй при звільненні не було вручено наказ про звільнення, письмовий розрахунок при звільненні, а надіслано лише трудову книжку;
-Товариство не виконало вимог ухвали про витребування доказів;
-при звільненні позивача Товариством не було виплачено додаткову оплачувану відпустку тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів.
       У письмовому відзиві на апеляційну скаргу Товариство просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін. Узагальнені доводи заперечення зводяться до законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції та безпідставності доводів апеляційної скарги.
       Відмовляючи в задоволенні позову в частині зміни формулювання причин звільнення, суд першої інстанції встановив відсутність порушень чинного законодавства та прав ОСОБА_1 при звільнені з роботи у зв`язку з втратою довіри, оскільки до її трудових обов`язків відносилося виконання операцій, пов`язаних із безпосереднім обслуговуванням цінностей, контроль за рухом і зберіганням цінностей, а факт порушення ОСОБА_1 посадових обов`язків належним чином зафіксований результатами проведеного службового розслідування.
       Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надала відповідачу документів на підтвердження того, що вона є матір`ю двох неповнолітніх дітей, із заявами про надання відпустки згідно зі статтею 19 Закону України «Про відпустки» до роботодавця не зверталася.
       Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення моральної (немайнової) шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не зазначила, якими доказами підтверджується завдання їй шкоди, оціненої
у розмірі 200 000 грн.
       Постановою Закарпатського апеляційного суду від 21 липня 2020 р. апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Іршавського районного суду від 24 грудня 2019 р. залишено без змін.
       Постановою Верховного Суду від 03 лютого 2021 р. постанову Закарпатського апеляційного суду від 21 липня 2020 р. у частині позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства про стягнення компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної (немайнової) шкоди скасовано, а справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
       Рішення Іршавського районного суду від 24 грудня 2019 р. і постанову Закарпатського апеляційного суду від 21 липня 2020 р. у частині позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства про зміну формулювання причин звільнення залишено без змін.
       Верховним Судом указано, що при новому апеляційному перегляді суду апеляційної інстанції у частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення компенсації за невикористану відпустку належить об`єктивно дослідити докази у справі з урахуванням пункту 8 резолютивної частини ухвали суду першої інстанції про витребування доказів від 29 липня 2019 р. (т.1 а.с.36) та пункту 7 резолютивної частини ухвали суду першої інстанції від 05 серпня 2019 р. (оригінал особової справи) (т.1 а. с.73-74), надати їм належну оцінку та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
       Отже, рішення суду першої інстанції переглядається лише в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку, і як похідні вимоги - стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди. 
       Стосовно явки учасників справи у судове засідання, яке відбулося 25 листопада 2021 р., сторона позивача у судове засідання не з`явилася, клопотання про відкладення розгляду справи не подавала, причини своєї неявки в судове засідання не повідомляла. Адвокат позивача – Нечаєв В.В., був повідомлений про час і місце розгляду справи, що підтверджується довідкою про доставку SMS (т.2 а.с.197). Представник Товариства був належним чином повідомлений про час і місце розгляду, що підтверджується розпискою у порядку ч.3 ст. 240 ЦПК України,а 22.11.2021 р. директором Товариства електронною поштою подано клопотання про розгляд справи за їх відсутності із урахуванням поданої Товариством інформації.
       Відтак, справа розглядається за відсутності сторін.
       Із матеріалів справи вбачається, що наказом Товариства (розпорядження) від 11 вересня 2017 р. № 576-к ОСОБА_1 із 11 вересня 2017 р. прийнятона посаду касира Товариства (т.1 а.с.50-51). Прийнята вона була на підставі заяви від 08 вересня 2017 р. (т.1 а.с.49).
       Наказом Товариства від 04 червня 2019 р. № 338/5-к
 ОСОБА_1 звільнено з роботи з 04 червня 2019 р. за неналежне виконання службових обов`язків, порушення трудової дисципліни та втрату довір`я до неї з боку власника або уповноваженого ним органу, за пунктом 2 статті 41 КЗпП України (т.1 а.с.56).
       Указаний наказ був отриманий ОСОБА_1 14.06.2019 р., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (т.1 а.с.57
       04 червня 2019 р. (тобто в день звільнення) відповідач провів виплату всіх сум, що належали ОСОБА_1 при звільненні на рахунок позивача, відкритий у AT «Альфа-Банк» у сумі 4509,06 грн. (т.1 а.с.59).
       Відповідно до довідки Товариства від 29.07.2019 р. ОСОБА_1 під час прийняття на роботу в Товариство не надала підтверджуючих документів про свій сімейний стан і наявність неповнолітніх дітей. За період роботи в Товаристві від позивача заяв про надання їй відпустки, передбаченої ст. 19 Закону України «Про відпустки» не надходили (т.1 а.с.60).
       На виконання вимог, указаних Верховним Судом у постанові від 03 лютого 2021 р., Закарпатським апеляційним судом 22 червня 2021 р. (т.2 а.с.181) було витребувано від Товариства копії усіх кадрових наказів про надання відпустки (основної, чергової та за власний рахунок) працівнику ОСОБА_1 , оригінал особової справи працівника (касира) ОСОБА_1 , що знаходиться у розпорядженні Товариства.
       На виконання вимог цієї ухвали 27.09.2021 р. до Закарпатського апеляційного суду надійшли такі документи:
-належним чином завірений наказ № 225-в від 08.05.2019 р. про надання відпустки без збереження заробітної плати (т.2 а.с.187);
-належним чином завірену особову картку працівника ОСОБА_1 (т.2 а.с.188).
       Стосовно стягнення із Товариства на користь ОСОБА_1 компенсації за невикористану додаткову відпустку колегія суддів зауважує наступне.
       За змістом частин першої, другої статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки.
       Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
       Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
       Аналіз указаної норми свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
       Відповідно до статті 19 Закону України «Про відпустки» жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів. За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.
       Згідно з Конвенцією Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95 (стаття 1), Кодексом законів про працю України (стаття 94), Законом України «Про оплату праці» (стаття 1) термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, та виплачені власником або уповноваженим ним орган (роботодавцем) працівникові за виконану ним роботу.
       Частиною першою статті 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
       Аналогічне положення передбачено статтею 24 Закону України «Про відпустки».
       Розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнута на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.
       Колегія суддів апеляційного суду не погоджується із висновком суду першої інстанції стосовно того, що позивач не надала відповідачу документів на підтвердження того, що вона є матір`ю двох неповнолітніх дітей, а із заявою про надання відпустки згідно зі статтею 19 Закону України «Про відпустки» до роботодавця не зверталася.
       Так, із матеріалів справи вбачається, що позивач на підтвердження доводів про те, що вона є матір`ю двох дітей, влаштовуючись на роботу до відповідача, в особовій картці працівника зазначала про наявність у неї двох неповнолітніх дітей, вказавши їх дані та дати народження (т.2 а.с.159).
       Тобто, Товариство на момент звільнення позивача (2019 р.) достеменно знало про те, що в неї є двоє неповнолітніх дітей: син 2005 р. народження, якому на момент звільнення позивача було 14 р., і донька 2014 р. народження, якій на момент звільнення позивача було 5 р.
       Отже, на позивача поширюються норми ст.19 Закону України «Про відпустки», які надають їй право на щорічну додаткову оплачувану відпустку тривалістю 10 календарних днів.
       Для того, щоб встановити, чи надавалася позивачу за період роботи у відповідача (із 11.09.2017 р. по 04.06.2019 р.) така відпустка, у Товариства було витребувано всі копії наказів про відпустки, які надавалися позивачу.
       На виконання вимог суду Товариством було надано копію наказу № 225-в від 08.05.2019 р. (т.2 а.с.162) із якого вбачається, що позивачу надавалися відпустки без збереження заробітної плати.
       Із наказу про звільнення № 338/5-к від 04.06.2019 р. убачається, що було вирішено виплатити ОСОБА_1 компенсацію за щорічну невикористану відпустку в 41 календарний день (т.1 а.с.56) і таку виплату в розмірі 4509,06 грн. вона отримала (т.1 а.с.59).
       Проте, жодних виплат за щорічну додаткову відпустку, яка передбачена ОСОБА_1 на підставі ст.19 Закону України «Про відпустки», Товариством не виплачено. 
       Останнє пояснює це тим, що позивачем не надавалося свідоцтво про укладення шлюбу та свідоцтва про народження дітей. Також позивач не подавала Товариству заяву про надання їй додаткової відпустки в порядку ст.19 Закону України «Про відпустки» (т.1 а.с.60).
       Між тим, наведена позиція відповідача суперечить трудовому законодавству, так як Товариство достеменно знало, що в позивача є двоє неповнолітніх дітей, оскільки при прийомі на роботу вона про це вказувала в особовій картці. Зверталася позивач із заявою про надання їй додаткової відпустки, чи ні, не має жодного правового значення, оскільки відповідач при звільненні позивача був зобов`язаний апріорі виплатити їй компенсацію за невикористану додаткову щорічну відпустку, на яку позивач має право на підставі ст.19 Закону України «Про відпустки».
       За наявності сумнівів у правдивості вказаної інформації у особовій картці працівника стосовно сімейного статусу ОСОБА_1 нічого не перешкоджало Товариству витребувати від неї документи, які б підтверджували те, що вона є матір`ю двох неповнолітніх дітей.
       Суд першої інстанції не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, не встановив повно фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, враховуючи характер спірних правовідносин, дійшов помилково висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у цій частині, посилаючись на факт незвернення позивача з відповідною заявою до відповідача про виплату їй компенсації за вказану відпустку, не взявши при цьому до уваги, що саме на роботодавця покладений обов`язок виплати працівнику при звільненні всіх належних йому суми, зокрема й компенсації за невикористану додаткову відпустку як матері двох дітей.
       Період часу, за який надається така відпустка, встановлюється календарний рік, а не робочий. Право на таку відпустку повної тривалості в такому випадку виникає незалежно від відпрацьованого часу, з 1-го відпрацьованого дня і кожного разу накопичується з 01 січня. Така відпустка на частини не ділиться, тобто одразу надаються усі 10 днів.
       Позивач була прийнята на роботу 11.09.2017 р., звільнена 04.06.2019 р., період її роботи (календарний) склав 1 р. 8 м. 23 д. У вказаному відліку часу було 2 періоди, з якого нараховується відпустка, це 01.01.2018 р. і 01.01.2019 р., тобто за період роботи у відповідача позивач мала право на 20 днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки.
       Середньоденний дохід ОСОБА_1 складає 120,46 грн. виходячи із такої формули: сума заробітної плати за два місяці, що передували звільненню (809,52 грн. + 4250 грн. = 5059,52 грн.) і сума робочих днів у двох місяцях, що передували звільненню (21+21=42).
       Відтак, сума компенсації невиплаченої додаткової щорічної відпустки ОСОБА_1 становить 2409,20 грн. (20 днів*120,46 грн.).
       Стосовно стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.
       Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
       Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
       26 червня 2019 р. Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 761/9584/15-ц у якій прийшла до висновку, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Тому ВП Верховного Суду зазначила, що ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин.
       На думку ВП Верховного Суду, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
       Велика Палата Верховного Суду вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
       Таку точку зору у своїй постанові ВП Верховного Суду аргументувала тим, що з однієї сторони працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. З іншої сторони, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
       Судовими рішеннями в цій справі встановлено, що підставою для винесення наказу про звільнення ОСОБА_1 за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України стали винні дії позивача, котра безпосередньо обслуговує грошові цінності, які призвели до порушення правил операційно-касової роботи, що стало підставою для втрати довір`я до неї із боку керівництва Товариства. Рішення про звільнення ОСОБА_1 відповідач прийняв, установивши винні дії позивача, які дали підстави для висновку про те, що подальше залишення ОСОБА_1 на роботі, пов`язаній із обслуговуванням грошових і матеріальних цінностей, може призвести до їх утрати.
       Отже, позивача було звільнено на законних підставах, а виплата затримки розрахунку при звільненні пов`язана лише з тим, що позивачеві не виплатили компенсацію за невикористану додаткову щорічну відпустку, на яку вона мала законне права.
       Розмір середнього заробітку за затримку виплати при звільненні відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Українивід 08 лютого 1995 р. № 100становить 74 926,12 грн. (622 дні * 120,46 грн.), де 622 дні - це період затримки розрахунку при звільненні із 05.06.2019 р. (наступний день після звільнення) по 25.11.2021 р. (день ухвалення судового рішення у апеляційній інстанції), 120,46 грн. – середньоденна заробітна плата позивача.
       За обставин цієї справи колегія суддів дійшла висновку про необхідність застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України.
       Загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат, які Товариство недоплатило позивачу складає 2409,20 грн. (компенсація за невикористану щорічну додаткову відпустку).
       Колегія суддів, виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на її користь 10 000 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
       Стосовно стягнення із відповідача на користь позивача моральної шкоди.
       Позивач у своєму позові посилалася на те, що після отримання трудової книжки вона потерпає від стресу та емоційного дискомфорту, ставлення до неї від колег по роботі змінилося в негативну сторону, оскільки її звинуватили в фінансових правопорушеннях та звільнили за втратою довір`я. Почуття матеріальної незахищеності та депресія збільшились після того, як вона довідалася про неможливість подальшого працевлаштування після звільнення «по статті», маючи на утриманні трьох дітей, двоє із яких – неповнолітні. Часто зверталася до медичних установ зі скаргами на слабкість, головний біль, нервові зриви. Скаржилася на те, що їй необхідно докласти чималих зусиль для організації свого життя та поновлення нормальних життєвих зав`язків після судових процедур та консультацій у терапевтів.
       Однак, матеріали справи не містять жодних належних і допустимих доказів у підтвердження цих фактів. 
       Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
       Згідно з вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
       Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.
       Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Судом першої інстанції було відмовлено у стягненні моральної шкоди через те, що позивач не зазначила, якими доказами підтверджується завдання їй шкоди оціненої у 200 000 грн.
       Колегія суддів не може повністю погодитися із таким висновком суду першої інстанції.
       Так, відповідно до змісту наведеної норми, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
       Установивши, що діями відповідача порушено трудові права позивача, що стосуються виплати належних сум при звільненні та завдано їй моральної шкоди, колегія суддів вважає можливим застосувати положення статті 237-1 КЗпП України та з урахуванням характеру порушення її прав, тяжкості і істотності вимушених змін у житті внаслідок порушення трудових прав та зусиль, вжитих для їх відновлення, розмір відшкодування моральної шкоди належить визначити у сумі 1000 грн., що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.
       Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 376 ч.1, п.1, п.3, п.4 ЦПК колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції у частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку, середнього заробітку за весь час затримки виплати сум при звільненні та моральної шкоди та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.
       Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1, п.3, п.4, 381-384 ЦПК України суд, -
       ПОСТАНОВИВ:
1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
2.Рішення Іршавського районного суду від 24 грудня 2019 року у частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку, середнього заробіткуза весь час затримки виплати сум при звільненні та моральної шкоди скасувати. 
3.Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку, середнього заробітку за весь час затримки виплати сум при звільненні та моральної шкоди задовольнити частково.
4.Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Октава Фінанс» на користь ОСОБА_1 2409 (дві тисячі чотириста дев`ять) гривень 20 копійок компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку, 10 000 (десять тисяч) гривень середнього заробітку за весь час затримки виплати сум при звільненні та 1000 (одна тисяча) у відшкодування моральної шкоди.
5.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.                                        Повне судове рішення складено 08 грудня 2021 р.
        Судді: