справа № 755/15584/17                    
головуючий у суді І інстанції Гаврилова О.В.
провадження № 22-ц/824/12099/2021
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України 
 
18 жовтня  2021 року                                                                                        м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Мостової Г.І.
суддів: Сушко Л.П., Суханової Є.М.,
за участю секретаря судового засідання: Сердюк К.О.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 травня 2021 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Акцент-Банк», третя особа: фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , про визнання кредитного договору недійсним, -
в с т а н о в и в :
До Дніпровського районного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 з позовом до ПАТ «Акцент-Банк», третя особа: фізична особа-підприємець ОСОБА_2 про визнання кредитного договору недійсним та просила суд визнати недійсним кредитний договір №АВH0RG188880086103 від 04 серпня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Акцент Банк», з таких підстав:
невиконання банком переддоговірної роботи з позичальником щодо надання споживачу інформації по кредиту - умовам кредитування відповідно до п. 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в тому числі щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту відповідно до п. 4 частини 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», 
підприємницька практика відповідача є такою, що вводить в оману відповідно до п.2 частини 2 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів»,
обман банком позивача щодо дійсних обставин перерахування коштів, банк перерахував кошти з невідомих підстав на рахунок ФОП ОСОБА_2 .
 
Позов обґрунтований тим, що 04 серпня 2017 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 укладено договір про надання послуг з підбору, замовлення, доставки побутової техніки. 
Цього ж дня позивачем була написана заява позичальника №АВH0RG188880086103 до ПАТ «Акцент-Банк» на суму 9 880 грн. Після цього банк оплатив товар шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок ФОП ОСОБА_2 . 
Відповідно до п.9 заяви позивальника №АВH0RG188880086103 ПАТ «Акцент-Банк» оплатив одноразову винагороду за надання фінансового інструменту, розмір якої складає 380 грн на рахунок банку. 
Разом з тим, у п.16 заяви позичальника №АВH0RG188880086103 зазначено, що у банку наявний рахунок-фактура №5 від 04 серпня 2017 року, відповідно до якого банк перерахував кошти у сумі 9 500 грн на рахунок ФОП ОСОБА_2 . 
Коли позивачу доставили вказаний товар, виявилось, що він не тієї якості, яку було обіцяно, тому відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» позивач звернулась в установлений строк до продавця з метою повернення придбаного товару у день доставки, а саме 04 серпня 2017 року. 
Також, позивачем 04 серпня 2017 року було направлено письмову заяву на адресу ФОП ОСОБА_2 , в якій позивач просила повідомити про можливий час повернення товару та отримання акту про повернення товару, з метою подальшого звернення до банку для анулювання кредитного договору. 
Проте жодної відповіді від ФОП ОСОБА_2 позивач не отримала.                       В телефонному режимі ФОП ОСОБА_2 повідомив позивача про відсутність підстав для повернення товару, оскільки він нічого позивачеві не продавав, а лише надав послуги по пошуку та доставці побутової техніки на суму 9200  грн. 
16 серпня 2017 року позивач письмово звернулась до банку із заявою, в якій повідомила, що 14 серпня 2017 року у відділенні банку їй було відмовлено у прийнятті заяви про відмову від кредитно-заставного договору на придбання товару. 
08 вересня 2017 року позивач отримала відповідь, в якій банк просив надати письмове підтвердження від магазину, а саме: акт про повернення товару. 
Також, 21 серпня 2017 року позивачем до банку був направлений письмовий запит, в якому позивач просила направити їй копії документів, проте відповіді не отримала. 
 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 24 травня                     2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано недійсними умови кредитного договору                                                          № ABH0RG188880086103 укладеного 04 серпня 2017 року між ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 , в частині пунктів паспорту кредиту про умови кредитування А-Банкку та сукупну вартість споживчого кредиту, а саме, - складників умов кредитування: винагороди за надання фінансового інструменту, щомісячно - 4,0 % та виключено з графіку погашення кредиту одноразову та щомісячну винагороди за надання фінансового інструменту.
В іншій частині позову - відмовлено.
Відповідно до протоколу автоматизованої зміни складу колегії суддів від 13 жовтня 2021 року у зв`язку з припиненням повноважень судді                     Сержанюка А.С.  визначено склад колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Мостової Г.І.,  суддів  Сушко Л.П.,      Суханова Є.М.  
 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, АТ «Акцент-Банк» подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 травня 2021 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповністю з`ясував обставини, що мають значення для справи  з огляду на таке.
Кредитний договір укладений між сторонами 04 серпня 2017 року, після набрання чинності Закону України «Про споживче кредитування» та викладення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в новій редакції. Однак, суд першої інстанції посилається на судову практику, яка відноситься до розгляду справ по кредитним договорам, що були укладені до        10 червня 2017 року, і до яких застосовувалось положення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у попередній редакції.
Так, на момент укладення цього кредитного договору жодним нормативним актом не заборонялося банкам встановлення комісії (винагороди) в договорах про споживче кредитування.
 
Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до частин 1,4 статті 367 ЦПК України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Як вбачається з матеріалів справи 04 серпня 2017 року між ОСОБА_1 (замовник) та ФОП ОСОБА_2 (виконавець) було укладено договір про надання послуг з підбору, замовлення, доставки побутової техніки, за умовами якого замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання щодо надання послуг з пошуку, підбору, замовлення та доставки побутової техніки за наданими зразками, а саме: газової плити Грета 14700016 та газосигналізатору Страж. 
Вартість послуг на момент оформлення замовлення визначена у розмірі                    9 200 грн. Максимальний строк виконання замовлення - 1 робочий день з моменту підписання договору (а.с.10-11).
Того ж дня, позивач ОСОБА_1 підписала Заяву позичальника №ABH0RG188880086103 на отримання кредиту у ПАТ «Акцент-Банк» у сумі                      9 500 грн строком на 36 місяців - з 04 серпня 2017 року по 03 серпня 2020 року включно, зі сплатою 0,12% річних та Графік погашення кредиту (а.с. 8, 9, 58, 60).
Така заява, разом з запропонованими ПАТ «Акцент-Банк» Умовами та правилами, що розміщені на сайті банку www.a-bank.com.ua, Тарифами, складає кредитно-заставний договір (п.15 заяви позичальника                                          № ABH0RG188880086103).
Позивачем 04 серпня 2017 року також було підписано Паспорт кредиту про умови кредитування A-Банку та сукупну вартість споживчого кредиту, у якому наявна уся інформація стосовно кредиту та Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку.
Згідно з Анкетою-заявою про приєднання позивач надала згоду на те, що така заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті, складають між нею та банком договір про надання банківських послуг, і підтвердила, що ознайомлена з умовами договору до його укладання і згодна з такими умовами, а також підтвердила, що умови кредитування, відомості про сукупну вартість кредиту їй роз`яснені і зрозумілі, рекламний буклет з тарифами і правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування нею отримані (а.с.59,63).
На підставі виданого ФОП ОСОБА_2 рахунку № 5 від 04 серпня 2017 року було здійснено оплату за  товар, а саме: газову плиту та сигналізатор газу на загальну суму 9 500 грн., що підтверджується платіжним дорученням                    № BLFZOCUW91 від 04 серпня 2017 року (а.с.61, 62).
 
04 серпня 2017 року ОСОБА_1 отримала побутову техніку, у зв`язку з чим вона та ФОП ОСОБА_2 підписали акт наданих послуг, згідно з якого замовник підтвердила, що послуги за договором від 04 серпня 2017 року виконані виконавцем у повному обсязі, після огляду замовлення (побутової техніки) не має претензій до найменування, якості, комплектації, розміру замовлення, а також до розміру вартості послуг за цим договором (а.с.12).
Після доставки товару  позивач,  виявивши, що товар не тієї якості, яку їй обіцяли, 04 серпня 2017 року звернулася до продавця з метою повернення придбаного товару.
Позивач 04 серпня 2017 року направила ФОП ОСОБА_2 письмову заяву, у якій просила повідомити про можливий час повернення товару та отримання акта повернення товару з метою подальшого звернення до банку для анулювання кредитного договору, яка отримана ФОП ОСОБА_2 14 серпня 2017 року, проте залишена без відповіді (а.с.13, 213).
16 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до ПАТ «Акцент-Банк» з письмовою заявою, в якій повідомила, що 14 серпня 2017 року у відділенні банку їй було відмовлено у прийняті заяви про відмову від кредитно-заставного договору на придбання товару. Просила вважати вказану заяву - заявою про відмову від кредитно-заставного договору (а.с.14). Вказана заява отримана адресатом 21 серпня 2017 року (а.с.213)
У відповідь на цю заяву, ПАТ «Акцент-Банк» листом від 31 серпня       2017 року повідомило позивача про неможливість задоволення запиту на закриття кредитного договору № ABH0RG188880086103 від 04 серпня                            2017 року й рекомендувало для вирішення цього питання звернутися до будь-якого відділення банку, надавши наступні документи: письмове підтвердження від магазину того, що товар не був доставлений або акт про повернення товару (а.с.15).
21 серпня 2017 року ОСОБА_1 направила ПАТ «Акцент-Банк» письмовий запит на отримання копій таких документів: кредитного договору                          № ABH0RG188880086103 від 04 серпня 2017року; Заяви-позичальника                            № ABH0RG188880086103 від 04 серпня 2017року; Паспорту кредиту, Графіку погашенням ABH0RG188880086103 від 04 серпня 2017року; рахунку фактури № 5 від 04 серпня 2017 року; підтвердження перерахування коштів на поточний рахунок ФОП Усачов № НОМЕР_1 , МФО НОМЕР_2 , код ЄДРПОУ 3418809798 (а.с.16). 
Вказаний запит отриманий банком 30 серпня 2017 року (а.с.213). Доказів надання відповідачем відповіді на цей запит матеріали справи не містять.
 
Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Правові наслідки вчинення правочину внаслідок обману передбачені статтею 230 ЦК України.
Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від                        11 січня  2020 року у справі № 761/22687/17 (провадження № 61-6502св19).
Лише в разі встановлення цих обставин норми статтею 203, 230 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
 
10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. 
Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). 
Отже, на правовідносини банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб з 10 червня 2017 року поширюються положення Закону України Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також положення Закону України «Про захист прав споживачів».
Оспорюваний кредитний договір укладено між сторонами 04 серпня                    2017 року, тобто після набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування».
Відповідно до статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) наведено визначення термінів, які вживаються в цьому законі, зокрема: загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Відповідно до ч. 1, 2 9 Закону України «Про споживче кредитування» кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. 
Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця. 
Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення. 
До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. 
Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. 
У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.
Частиною 3 статті 9 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що інформація, що надається кредитодавцем споживачу, зазначена у частині другій цієї статті, має містити відомості про: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та його структурного підрозділу, через який надається споживчий кредит, реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру банків чи Державного реєстру фінансових установ; 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо); 3) суму кредиту, строк кредитування, мету отримання та спосіб надання кредиту; 4) тип процентної ставки (фіксована, змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок її зміни, а також індекси, що застосовуються для розрахунку змінюваної процентної ставки. Індекс, що застосовується для розрахунку змінюваної процентної ставки, повинен відповідати вимогам, встановленим Цивільним кодексом України; 5) види забезпечення за кредитом, необхідність проведення оцінки предмета забезпечення за кредитом та про те, за чий рахунок така оцінка проводиться; 6) реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача на дату надання інформації виходячи з обраних споживачем умов кредитування; 7) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, які є обов`язковими для отримання кредиту, перелік осіб, яких кредитодавець визначив для надання відповідних послуг (за наявності); 8) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 9) попередження про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит;
10) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту;                          11) порядок дострокового повернення кредиту; 12) у разі укладення договору про споживчий кредит у формі кредитування рахунку - відомості про те, що від споживача може вимагатися повне повернення суми кредиту в будь-який час, строк попередження про таку вимогу.
Згідно із частиною 1,2 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» у договорі про споживчий кредит зазначаються:                                        1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту;                           4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит;                        6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит;  12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту;  13) порядок дострокового повернення кредиту;                               14) відповідальність сторін за порушення умов договору.
У договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 отримала інформацію, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (стандартна форма) та відображена у Паспорті кредиту (а.с. 59), в якому наявна уся інформація стосовно: суми кредиту, строку кредитування; процентної ставки, відсотків річних; плати за обслуговування кредитної заборгованості; орієнтовної загальної вартості кредиту; реальної річної процентної ставки, відсотків річних та інша інформація передбачена Законом України «Про споживче кредитування».
Зазначене підтверджується Анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку, згідно якої позивач надала згоду на те, що така заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті, складають між нею та банком договір про надання банківських послуг, і підтвердила, що ознайомлена з умовами договору до його підписання і згодна з такими умовами (а.с.63).
Позивач ОСОБА_1 , підписавши Заяву позичальника                                                  № ABH0RG188880086103 від 04 серпня 2017 року (а.с. 8, 58),  підтвердила факт надання їй повної інформації про умови кредитування в ПАТ «Акцент-Банк» (а також його місцезнаходження), а саме: мету, для якої кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями позичальника; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та державні субсидії, на які позичальник має право, і відомості про те, від кого позичальник може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.
Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). 
У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем. Платежі за додаткові та супутні послуги третіх осіб, пов`язані з договором про споживчий кредит, не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Якщо укладення договору про надання додаткових чи супутніх послуг третіми особами є обов`язковим для отримання кредиту або для отримання кредиту на умовах, що пропонуються кредитодавцем, споживач має бути прямо проінформований про це у письмовій формі (частина 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» ).
Згідно з вимог статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» у договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін.
Методика розрахунку загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договорами про споживчий кредит встановлена Правилами розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затверджені постановою Національного банку України від 08 червня 2017 року № 49.
Згідно з пунктом 5 Правил банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія апеляційного суду вважає, що  позивач підтвердила, що отримала усю необхідну інформацію щодо умов кредитного договору та погодилася з ними, внаслідок чого відсутні підстави вважати, що  позивач була введена в оману щодо умов договору та обставин, що мають істотне значення матеріали справи не містять.
 
Також, звертаючись з позовом, позивач просила визнати недійсним кредитний договір у зв`язку з тим, що мав місце обман банком позивача щодо дійсних обставин перерахування коштів, так як відсутній рахунок-фактура №5 від 04 серпня 2017 року відповідно до якого банком сплачено від мого імені товар, банк перерахував кошти з невідомих підстав на рахунок                                      ФОП ОСОБА_2 .
Колегія апеляційного суду звертає увагу на те, що за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.
Підсумовуючи викладене, колегія апеляційного суду встановила, що позивач,  обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених статтею 230 ЦК України та статтями 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», не довів  наявність обставин з якими закон пов`язує визнання недійсним оспорюваного правочину.
 
Разом з тим, колегія апеляційного суду звертає увагу на таке.
Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Право на захист цивільного права та інтересів гарантовано статтею 15 ЦК України, якою визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до положень, викладених у статтях 13,81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і що до яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно вимог ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.
У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.
Аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (правовий висновок, викладений у  постановах Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17 та від 15 липня 2019 року у справі №235/499/17).
 
Як вбачається з позовної заяви, звертаючись з позовною заявою про визнання недійсним кредитного договору, позивач  не вказував підставою для  визнання  його недійсним включення до його умов - умов, які є несправедливими, і всупереч принципу добросовісності наслідком такого включення є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.  
Колегія апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції, визнавши  недійсними умови кредитного в частині пунктів паспорту кредиту про умови кредитування А-Банкку та сукупну вартість споживчого кредиту, а саме, - складників умов кредитування: винагороди за надання фінансового інструменту, щомісячно - 4,0 % та виключено з графіку погашення кредиту одноразову та щомісячну винагороди за надання фінансового інструменту, вийшов за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирав правову підставу для визнання частково недійсним оспорюваного договору.
 
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
Враховуючи викладене, колегія апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 травня 2021 року  підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення.
Оскільки, колегія апеляційного суду встановила, що позивач не довів  наявність обставин з якими закон пов`язує визнання недійсним оспорюваного правочину, та вважає, що  позовні вимоги про визнання недійсним кредитного договору №АВH0RG188880086103 від 04 серпня 2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Акцент Банк» з заявлених позивачем підстав, - задоволенню не підлягають.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» задовольнити.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 травня                      2021 року  скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.
Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Акцент-Банк» про визнання кредитного договору недійсним.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня  складення повного судового рішення.   
Дата складення повного судового рішення  19 листопада 2021 року.

 
 
Головуючий                                                                                     Г.І. Мостова
 
Судді                                                                                                         Л.П. Сушко  
 
                                                                                                              Є.М. Суханова