Постанова 
Іменем України
 
04 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 175/634/19
провадження № 61-1339св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О.,                             Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Торгівельний дім «Деметра-Агро»,
відповідач -  ОСОБА_1 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 липня                 2019 року у складі судді Бойко О. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А.,                       Красвітної Т. П., Свистунової О. В.,
В С Т А Н О В И В:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог та заяви про забезпечення позову
У лютому 2019 року товариство з обмеженою відповідальністю «Торгівельний дім «Деметра-Агро» (далі - ТОВ «ТД «Деметра-Агро») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди.
В обґрунтування позовних вимог товариство посилалося на те, що 20 жовтня                   2018 року о 19:00 год відповідач ОСОБА_1 , керуючи автомобілем FORDFIESTA державний номерний знак (далі - ДНЗ) НОМЕР_1 на автодорозі «Бориспіль-Дніпро-Запоріжжя» порушив Правила дорожнього руху України, не обрав безпечну швидкість руху, внаслідок чого не впорався з керуванням і виїхав за межі проїзної частини, де допустив перекидання автомобіля, пошкодивши транспортний засіб (далі - ТЗ).
Постановою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області                   від 12 грудня 2018 року у справі № 175/4186/18  ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) і застосовано адміністративне стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
У результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), належний ТОВ «ТД «Деметра-Агро» автомобіль FORDFIESTA ДНЗ НОМЕР_1 значно пошкоджено та спричинено матеріальні збитки.
Таким чином, ТОВ «ТД «Деметра-Агро» просило стягнути з відповідача                     200 677,59 грн у рахунок відшкодування майнової шкоди.
У липні 2019 року ТОВ «ТД «Деметра-Агро» звернулося до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно у вигляді 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності відповідачу, що дасть можливість у майбутньому забезпечити виконання рішення суду в частині матеріальних виплат.
Короткий зміст судових рішень
Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області                     від 09 липня 2019 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року заяву про забезпечення позову - задоволено; заборонено ОСОБА_1 та будь-яким іншим особам вчиняти дії, спрямовані на відчуження у будь-який спосіб 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 (попередня назва Дніпропетровськ) до вирішення справи по суті судом. У задоволенні іншої частини вимог ТОВ «Торговий Дім «Деметра-Агро» відмовлено.
Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що оскільки між сторонами виник спір щодо стягнення майнової шкоди у розмірі 200 677,69 грн та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, та з урахуванням розумності, співмірності, обґрунтованості, з метою забезпечення збалансованості інтересів сторін, суди дійшли висновку про наявність правових підстав для забезпечення позову шляхом заборони вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження у будь-який спосіб 1/3 частки зазначеної  квартири до вирішення справи по суті судом.
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
У касаційній скарзі, поданій у січні 2021 року до Верховного Суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасуватирішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що до заяви про забезпечення позову не було долучено квитанцію про сплату судового збору, а тому така заява підлягала поверненню заявнику. Відповідач посилається на те, що позиція судів першої та апеляційної інстанцій суперечить висновку Верховного Суду, викладеному у постанові у справі № 638/6060/18, провадження № 61-2657св19, у якій вказано, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, правильно вважав, що оскільки до заяви про забезпечення позову не додано документу про сплату судового збору, то заява підлягає поверненню.
Також у касаційній скарзі заявник посилається на те, що у заяві про забезпечення позову не було дотримано вимог підпункту 6 пункту 1 статті 151 ЦПК України та підпункту 7 пункту 1 статті 183 ЦПК України, а саме не зазначено пропозицій до зустрічного забезпечення, що згідно з пунктом 4 статті 183 ЦПК України  повинно було бути підставою для повернення заяви без розгляду.
ОСОБА_1 вказує, що суд першої інстанції спочатку відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову, а через два місяці задовольнив таку заяву виклавши мотивувальну частину ухвали як і в попередній ухвалі про відмову у забезпеченні позову. Зазначене свідчить про те, щ суди формально поставилися до питання забезпечення позову. Так у постанові Верховного Суду у справі                           № 308/3824/16-ц, провадження № 61-1353св19 викладено висновок про те, що відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим.
Заявник вказує, що до апеляційного суду було подано документи про наявність у боржника додаткового майна, на яке він оформлює права на спадщину, і вартості якого достатньо для задоволення вимог позивача, але суд не звернув уваги на це.
Заявником не надано доказів на підтвердження вчинення відповідачем дій, спрямованих на відчуження майна, а лише твердження заявника про потенційну можливість такого відчуження без долучення відповідних доказів та обгрунтувань не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову, така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 922/2163/17.
Короткий зміст вимог заперечень (відзиву) на касаційну  скаргу
У березні 2021 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив від                                              ТОВ «ТД «Деметра-Агро», у якому позивач просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки касаційна скарга є необгрунтованою. Так відповідач за два роки не відшкодував шкоду, завдану ДТП, ніде не працює, не має доходу. Іншого майна ніж квартира, на яку накладено арешт відповідач не має.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 09 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.
Указана справа надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Установлено, що20 жовтня 2018 року о 19:00 год відповідач ОСОБА_1 , керуючи автомобілем FORD FIESТА ДНЗ НОМЕР_1 , на автодорозі «Бориспіль-Дніпро-Запоріжжя» +500 м до повороту на селище Дослідне Дніпровського району Дніпропетровської області порушив Правила дорожнього руху України, не обрав безпечну швидкість руху, внаслідок чого не впорався з керуванням і виїхав за межі проїзної частини, де допустив перекидання автомобіля, пошкодивши ТЗ.
Постановою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області                   від 12 грудня 2018 року у справі № 175/4186/18 відповідача ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, і накладено адміністративне стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на 1 рік. Постанова набрала чинності 24 грудня 2018 року.
У результаті ДТП належний ТОВ «ТД «Деметра-Агро»  автомобіль FORD FIESТА ДНЗ НОМЕР_1 значно пошкоджено, чим спричинено матеріальні збитки на суму 247 877,59 грн, що підтверджується висновком експертного дослідження автотоварознавця.
Згідно з висновком № 5982 експертного дослідження автотоварознавця                               від 12 листопада 2018 року ТЗ FORD FIESТА ДНЗ НОМЕР_1 вважається фізично знищеним, оскільки вартість відновлювального ремонту (419 201,68 грн) перевищує вартість ТЗ до ДТП (247 877,59 грн).
Вартість автомобіля після ДТП становила 51 000,00 грн, що підтверджується договором купівлі-продажу ТЗ.
Отже шкода, завдана ОСОБА_1 ТОВ «ТД «Деметра-Агро»у зв`язку з фізичним знищенням ТЗ, становить 196 877,59 грн (247 877,59 грн - 51 000,00 грн).
У зв`язку з пошкодженням майна ТОВ «ТД «Деметра-Агро» понесло матеріальні збитки сумі 3 800,00 грн на проведення експертного дослідження автотоварознавця.
У квітні 2019 року ТОВ «ТД «Деметра-Агро» звернулося до суду із заявою про забезпечення позову у справі шляхом накладення арешту на все майно та грошові кошти, які належать відповідачу.
Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області                           від 02 травня 2019 року у задоволенні заяви представника позивача ТОВ «ТД «Деметра-Агро» про забезпечення позову відмовлено, оскількипозивачем не надано належних доказів в підтвердження належності відповідачу будь-якого майна (чи грошових коштів), на які слід накласти арешт, а також не доведено той факт, що невжиття заходів по забезпеченню позову, може ускладнити або зробити неможливим в подальшому виконання рішення суду, тому вважаю за необхідне відмовити у задоволенні клопотання представника позивача.
У липні 2019 року ТОВ «ТД «Деметра-Агро» звернулося до суду із заявою про забезпечення позову у справішляхом накладення арешту на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , що належить відповідачу. До заяви долучено інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01 липня 2019 року № 172198086 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 55,7 кв. м, жилою площею 33,6 кв. м на підставі свідоцтва про право власності від 23 липня 2008 року, виданого управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою, другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частинами першої, третьої статті 406 ЦПК України передбачено, що ухвали судів першої та апеляційної інстанцій можуть бути оскаржені в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктами 2, 3 частини першої статті 389 цього Кодексу. Касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України підставою забезпечення позову є можливість ускладнення чи неможливість у майбутньому виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Способи забезпечення позову, які передбачені частиною першою статті 150 ЦПК України, залежать від характеру спірних правовідносин, позовних вимог та інших обставин конкретного спору, що зумовлюють необхідність забезпечення виконання судового рішення. Перелік таких способів не є вичерпним.
Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. При цьому співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, має пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність, та брати до уваги не тільки інтереси позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
До видів забезпечення позову законом віднесено накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб (пункт 1 частини першої статті 150 ЦПК України), а також заборону вчиняти певні дії (пункти 2, 4 частини першої статті 150 ЦПК України).
Під арештом майна слід розуміти заборону розпоряджатися цим майном, а в певних випадках - і користуватися ним. Заборона вчиняти певні дії, поряд з іншим, може бути пов`язана з необхідністю збереження об`єкта спору в існуючому стані та збереження його статусу, що має сприяти вирішенню спору та можливості виконання судового рішення. 
У позовній заяві зазначається, що підставою для звернення до суду з указаним позовом стало завдання відповідачем шкоди позивачу шляхом пошкодження (знищення) належного позивачу автомобіля .
Таким чином, предметом позову є відшкодування матеріальної шкоди.
Складовими права власності на нерухоме майно є право розпорядження, володіння та користування цією нерухомістю.
У порядку забезпечення позову позивач вважав за необхідне тимчасово обмежити відповідача у праві розпорядження належним майном, що полягало в накладенні арешту на 1/3 частини належної відповідачу квартири.
Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо того, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову є співмірним із заявленими вимогами, оскільки спір щодо відшкодування шкоди носить матеріальний характер, а відсутність обтяжень на майно може стати дійсною перешкодою у ефективному захисті та поновленні прав, якщо факт їх порушення буде встановлений судом при вирішенні спору.
Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, -навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання.
Позов забезпечується, зокрема, шляхом накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (пункт 1 частини першої статті 150 ЦПК України).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі                    № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі              № 753/22860/17(провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».
Встановивши, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання можливого рішення суду про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, зробив обґрунтований висновок про задоволення заяви про забезпечення позову.
Постановляючи ухвалу про забезпечення позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, встановив, що між сторонами дійсно виник спір щодо відшкодування майнової шкоди, здійснив оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, врахував обставини, які можуть утруднити в майбутньому виконання рішення суду, якщо воно буде ухвалене на користь позивача, надав оцінку доказам щодо наявності майна у відповідача на яке можна накласти арешт, та дійшов обґрунтованого висновку щодо необхідності застосування заходів забезпечення позову.
Таким чином, суди дійшли правильного висновку про те, що невжиття вказаних позивачем заходів забезпечення позову може істотно утруднити чи зробити неможливим ефективний захист порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, а також призвести до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій.
Суд касаційної інстанції відхиляє доводи касаційної скарги щодо відсутності  квитанції про сплату судового збору за подання заяви про забезпечення позову та суперечність висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові у справі № 638/6060/18, провадження № 61-2657св19 з огляду на таке.
Посилання на висновки Верховного Суду, викладені у постанові у справі № 638/6060/18, провадження № 61-2657св19 суд не приймає, оскільки у справі № 638/6060/18 та у справі, що переглядається встановлено різні фактичні обставини. Так, у справі № 638/6060/18  у касаційному порядку оскаржувалася ухвала суду першої інстанції, залишена без змін постановою апеляційного суду, про повернення заяви про забезпечення позову, у той же час у справі                                                    № 175/634/19 оскаржуються судові рішення якими вирішено по суті заяву про забезпечення позову. Суд приходить до висновку, що доводи касаційної скарги про те, що позивач під час подання заяви про забезпечення позову не сплатив судовий збір не спростовують правильних висновків судів по суті розгляду заяви, отже це не може слугувати підставою для скасування оскаржуваних рішень. Крім того, під час ухвалення рішення по суті позовних вимог суд вирішує питання про розподіл судових витрат.  
Суд касаційної інстанції відхиляє доводи касаційної скарги про те, що у заяві про забезпечення позову не було дотримано вимог підпункту 6 пункту 1 статті 151 ЦПК України та підпункту 7 пункту 1 статті 183 ЦПК України, а саме не зазначено пропозицій до зустрічного забезпечення, що згідно з пунктом 4 статті 183 ЦПК України  повинно було бути підставою для повернення заяви без розгляду.
Тлумачення статті 154 ЦПК України свідчить, що в ній розмежовано випадки, за яких застосування зустрічного забезпечення є: правом суду (частина перша статті 154 ЦПК України) та обов`язком суду (частина третя статті 154 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 липня 2020 року в справі № 569/13105/18 (провадження № 61-46461св18) вказано, що «доводи про незаконність ухвали, оскільки у заяві про забезпечення позову не зазначені пропозиції із зустрічного забезпеченняпозову і суд не вирішив питання про зустрічне забезпечення, Верховний Суд вважає їх необґрунтованими з огляду на таке. Відповідно до частин першої, другої, пункту 1 частини третьої, частини шостої статті 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову. Суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо позивач не має іншого зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові. Питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову. Якщо клопотання про зустрічне забезпечення подане після застосування судом заходів забезпечення позову, питання зустрічного забезпечення вирішується судом протягом десяти днів після подання такого клопотання. Таким чином, заявник не позбавлений права подати клопотання про зустрічне забезпечення після застосування судом заходів забезпечення позову. Відсутність зустрічного забезпечення на час подання заяви про забезпечення позову не є перешкодою для забезпечення позову, якщо для цього існують правові підстави. Натомість ненадання зустрічного забезпечення на вимогу суду є підставою для скасування ухвали про забезпечення позову. Також суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення за наявності одночасно таких підстав: 1) якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України; 2) якщо позивач не має майна, що знаходиться на території України».
Посилання у касаційній скарзі на невідповідність висновків судів попередніх інстанцій висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові у справі                                      № 308/3824/16-ц, провадження № 61-1353св19 колегія суддів відхиляє, оскільки у цій справі та у справі, що переглядається встановлено різні фактичні обставини. Зокрема, у справі № 308/3824/16-ц Верховний Суд зазначив, що «дійшовши висновку про задоволення заяви про забезпечення позову, суд апеляційної інстанції не надав оцінки доводам заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, не з`ясував співмірність виду забезпечення позову, який він просив застосувати, жодним чином не обґрунтував необхідність вжиття таких заходів, пославшись лише на загальні норми процесуального права».
У той же час у справі № 175/634/19 враховано співмірність виду забезпечення позову, необхідність вжиття таких заходів, відсутність у відповідача іншого майна не яке можна накласти стягнення. Посилання заявника на те, що він оформлює спадкові права на інше майно не спростовують висновки судів попередніх інстанцій, оскільки на час ухвалення оскаржуваних судових рішень були відсутні відомості щодо іншого майна відповідача на яке можна накласти арешт.
Посилання ОСОБА_1 на те, що суд першої інстанції спочатку відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову, а через два місяці задовольнив таку заяву виклавши мотивувальну частину ухвали як і в попередній ухвалі про відмову у забезпеченні позову суд відхиляє, оскільки у повторній заяві про забезпечення позову позивачем було надано докази щодо наявності у відповідача майна на яке можна накласти арешт. 
У касаційній скарзі заявник вказує, що позивачем не надано доказів на підтвердження вчинення відповідачем дій, спрямованих на відчуження майна, а лише його твердження про потенційну можливість такого відчуження без долучення відповідних доказів та обгрунтувань, що не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову, подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 922/2163/17.
Апеляційний суд надав оцінку спірним правовідносинам та з урахуванням розумності, співмірності, обґрунтованості, з метою забезпечення збалансованості інтересів сторін, дійшов обгрунтованих висновків про залишення ухвали суду першої про застосування заходів забезпечення позову без змін. 
Доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права чи порушення судами норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
На думку судової колегії оскаржувані судові рішення є достатньо мотивованими.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно із частиною третьою статті 401 та статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення,а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
Щодо судових витрат                                                                                                                        
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                             В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук