Справа № 459/2431/18                                Головуючий у 1 інстанції: Жураковський А.І. 
Провадження № 22-ц/811/971/21                        Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р. 
:

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

15 листопада 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючого судді:  Мікуш Ю.Р.
суддів: Приколоти Т.І. Савуляка Р.В.
секретар Іванова О.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу №459/2431/18 за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 18 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и в :

07.08.2018 р. ОСОБА_1 пред`явив позов до відповідачки ОСОБА_3 , у якому просив в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 у розмірі 96,69%, що складає 94/100 її ідеальної частки, із яких: 77% - на праві особистої приватної власності; 11,5% на праві спільної сумісної власності подружжя; 19% за рахунок поліпшення спільного майна, зробленого ним за власні кошти, а за відповідачкою - визнати право власності на цю квартиру у якості частки у спільному майні їхнього подружжя у розмірі 6,31%, що становить 6/100 ідеальної частки майна.
В обґрунтування позову зазначив, що дане майно було придбане за час шлюбу за 13000 дол. США та зареєстроване на ім`я відповідачки. Вказав, що капітал на купівлю цього майна був сформований за рахунок 10000 дол. США, що були виручені внаслідок продажу його особистої квартири, та 3000 дол. США, що були спільним майном подружжя. Стверджує, що на підставі ч. 7 ст. 57 СК України його частка у спірному майні на момент його придбання становила 88,5%. Зазначив, що після купівлі квартири власними коштами й працею здійснив ремонт у квартирі, витративши 303 557,00 грн. Вважає, що на підставі ч. 3 ст. 357 ЦК України має право на збільшення своє частки у праві власності на 5,19%. У підсумку стверджує, що має право на частку квартири у розмірі 93,69%.
14.11.2018 р. Відповідачка ОСОБА_3 пред`явила зустрічний позов, у якому з урахуванням заяви про уточнення вимог від 17.06.2019 р., просила визнати за нею право власності у розмірі 1/2 частки на будівельні матеріали та вартість виконаних будівельно-монтажних робіт, які були використані при створенні об`єктів будівництва, а саме: огорожі по частині периметра земельної ділянки садового будинку, що у своїй сукупності є об`єктом незавершеного будівництва, які знаходиться на земельній ділянці № НОМЕР_1 , кадастровий номер 4611800000:05:005:0129 по АДРЕСА_2 , реєстраційним номер об`єкта нерухомого майна 1637537046118, що на підставі договору дарування від 07.09.2018 року належить на праві приватної власності позивачу. Вказала, що дана земельна ділянка була придбана ними як подружжям у 2012 р. за 600 дол. США, проте через брак коштів не була перереєстрована на нового власника, а згодом там збудували двоповерховий дачний будинок та частину огорожі. Зазначила, що через кілька місяців після розірвання шлюбу позивач перереєстрував спірну земельну ділянку на себе. Вважає, що має право на половину цього майна з огляду на принцип рівності часток при поділі майна подружжя (Т.1, а.с. 109-111, 165-166).
Оскаржуваним рішенням суду первісний позов задоволено частково.
Проведено поділ спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) квартиру по АДРЕСА_1 
Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності по 1/2 ідеальної частки квартири по АДРЕСА_1 , залишивши дану квартиру у їх спільній частковій власності.
У решті вимог - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_3 у користь ОСОБА_1 3146,65 грн. судового збору та 7000,00 грн. витрат, пов`язаних із залученням експерта.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя - відмовлено.
Додатковим рішенням суду від 17 лютого 2021 року стягнуто з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) у користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 3000 (три тисячі) грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.
Рішення суду оскаржив позивач. В апеляційній скарзі зазначає, що не згідний з рішенням суду у частині відмови у його позовних вимогах , а саме про визнання за ним права власності на спірну квартиру в розмірі 93,69% , що складає 94/100 ідеальної частки цієї квартири, а за відповідачем 6/100 ідеальних частин цієї квартири. В цій частині вважає рішення незаконним, необґрунтованим та таким, що не відповідає обставинам справи. Суд не врахував, що 10 000 доларів США були ним отримані від продажу квартири на АДРЕСА_3 , власником якої лише формально була його мати. Щодо ціни спірної квартири, то така була куплена за 13000 доларів США, чого не заперечила відповідач, а також підтвердили свідки, та лише 3000 доларів були спільними коштами подружжя. Також відповідачка визнала той факт, що після припинення шлюбних відносин саме позивач ОСОБА_1 зробив капітальний ремонт у квартирі на що було витрачено 303 557 грн. З висновку експерта вбачається, що зроблені ним поліпшення у квартирі є істотними та мають бути враховані при вирішенні цієї справи в сторону збільшення його частки у спірній квартирі. Просить скасувати рішення суду в частині відмовлених позовних вимог та в цій частині задовольнити позов, в решті рішення суду залишити без змін. 
В порядку ст.360 ЦПК України відповідачем не надано відзив на апеляційну скаргу.
Відповідно до ч.1ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Бордюка М.Й. на підтримання доводів апеляційної скарги та представника відповідача - адвоката Левицького І.С. на заперечення апеляційної скарги, вивчивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 18.06.2018р. рішенням Червоноградського міського суду Львівської області у справі №459/1368/18 розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований 20.10.2007р. Липницькою сільською радою Жовківського району Львівської області, актовий запис №24.
11 січня 2018 року ОСОБА_3 за згодою ОСОБА_1 на підтаві договору купівлі-продажу придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за 59113,00 грн.
Із зведеного кошторисного розрахунку вартості капітального ремонту квартири на АДРЕСА_1 вбачається загальна вартість ремонтних робіт на суму 303 557,00 грн.
Визнаючи квартиру спільною сумісною власністю сторін по справі в частині по Ѕ частці за кожним, суд прийшов до правильного висновку, що квартира куплена під час шлюбу для сім`ї.
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, вважає, що такі відповідають фактичним обставинам справи та судом надано належну правову оцінку, а тому, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Квартиру АДРЕСА_1 було придбано відповідачкою у січні 2018 року, тобто під час перебування сторін у шлюбі.
ОСОБА_1 обгрунтовує позицію належності йому більшої частини вказаної квартири на праві особистої приватної власності тим, що таку придбано ним за кошти, отримані від продажу його мамою квартири, яка реально була його власністю і лише формально оформлена на третю особу, та здійснення ремонту в спірній квартирі за власні кошти.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляду справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст.69-72 СК України.
Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з ч. 3 ст.368 ч. 1 ст.369 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Статтею 70 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 ЦК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні кошти або спільна праця подружжя.
Виходячи зі змісту наведених норм матеріального права слідує висновок про те, що майно перебуває у спільній сумісній власності подружжя, доки іншим із подружжя не доведено протилежне, а саме: факт існування його особистої приватної власності на майно.
Частиною 4 ст.55 СК України визначено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім`ї.
Верховний Суд у своїй постанові від 06.04.2021р. у справі №695/2112/16-ц висловив правову позицію про те, що факт передачі коштів родичем одного із членів сімї на купівлю спільного майна в інтересах сімї не можуть свідчити про те, що ці кошти передано на особисті потреби лише комусь одному конкретному з подружжя. 
Крім того, будь-яких правочинів, зокрема, договору дарування коштів позивачу його матірю, що в розумінні ст.57 СК УКраїни могло б свідчити про те, що ці кошти є осбистим майном обдарованого, укладено не було.
Посилання на те, що кошти в сумі 10 000 доларів США для придбання спірної квартири були особистими коштами позивача, оскільки його мати була лише формально власником проданої квартири, також не може свідчити про те, що такі кошти були особистою власністю самого позивача, за відсутності інших доказів у справі. Отже, особисті кошти матері позивача не можна вважати і особистими коштами самого позивача за відсутності інших доказів цього факту.
Здійснені ремонтні роботи є невідємною частиною спірної квартири, були проведені за час перебування сторін у шлюбі, відтак розподялу не підлягають і тому віднесення таких робіт до невіємних поліпшень майна не має правового значення для вирішення даного спору.
У відповідності до ст.ст.76-83 ЦК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно дост.80 ЦК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Так, стороною позивача ОСОБА_1 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що більша частина коштів на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 є його особистою власністю, як і вартість ремонтних робіт, проведених у спірній квартирі.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку та вирішив спір у відності до норм чинного законодавства.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 18 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови в порядку, визначеному ст.ст.389-391 ЦПК України
Повний текст постанови складено 23 листопада 2021 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І. Приколота

Р.В.Савуляк