Ухвала
Іменем України
 
15 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 303/7548/20
провадження № 61-18071ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сідуна Владислава Мирославовича на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 лютого 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпромінвест-Мукачево» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив: скасувати наказ директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпромінвест-Мукачево» (далі - ТОВ «Укрпромінвест-Мукачево») від 06 жовтня 2020 року № 429-к про звільнення його з роботи; поновити його на посаді аналітика ТОВ «Укрпромінвест-Мукачево»; стягнути з ТОВ «Укрпромінвест-Мукачево» на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу без відрахування податків і платежів за період з 06 жовтня 2020 року по дату винесення рішення суду.
 
Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що 15 липня 2020 року його було призначено на посаду аналітика в ТОВ «Укрпромінвест-Мукачево». Термін дії трудового договору - до 15 жовтня 2020 року. 08 жовтня 2020 року його було прийнято на строкову військову службу та зараховано в команду № 5623. Однак наказом ТОВ «Укрпромінвест-Мукачево» від 06 жовтня 2020 року № 429-к його було звільнено з роботи на підставі пункту 2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у зв`язку із закінченням строку трудового договору. При цьому його не було ознайомлено із зазначеним наказом, а копію цього наказу він отримав лише 03 грудня 2020 року на адвокатський запит його представника. 06 жовтня 2020 року його було звільнено без законної на те підстави, на основі підробленого трудового договору, зміст якого було скориговано посадовими особами відповідача після отримання ними повідомлення про його вступ на військову службу. На час винесення оскаржуваного наказу діяла правова норма про збереження місця роботи, посади та середнього заробітку за працівниками, призваними на військову службу в особливий період. Таким чином, ТОВ «Укрпромінвест-Мукачево» не дотримало гарантій особи, призваної на військову службу, а пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України не може слугувати підставою позбавлення його гарантованого державою права на збереження робочого місця і середньомісячного заробітку.
 
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 лютого 2021 року в задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Укрпромінвест-Мукачево» 5 000 грн витрат, понесених на професійну правничу допомогу.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що встановлені під час судового розгляду обставини і зібрані у справі докази дають підстави для висновку про законність звільнення ОСОБА_1 за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України. Позивач не довів, що трудовий договір між ним і ТОВ «Укрпромінвест-Мукачево» було укладено до 15 жовтня 2020 року. Крім того, позивач дізнався про оскаржуваний наказ відповідача про його звільнення 15 жовтня 2020 року, що підтверджується його заявою від 20 жовтня 2020 року, однак з позовом про скасування вказаного наказу звернувся лише 08 грудня 2020 року, тобто з пропуском встановленого законом строку для звернення до суду з відповідною вимогою.
 
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 лютого 2021 року змінено, виключено з його мотивувальної частини посилання на таку правову підставу для відмови в задоволенні позову як закінчення строку звернення до суду. В іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін. Відмовлено ТОВ «Укрпромінвест-Мукачево» у стягненні з ОСОБА_1 витрат за надання професійної правничої допомоги адвоката в суді апеляційної інстанції в розмірі 20 000 грн.
 
Змінюючи рішення місцевого суду, апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України, однак вказав на те, що за обставин, коли суд встановлює, що позивачем пропущено строк для звернення до суду з позовом, але позовні вимоги є безпідставними, то він відмовляє в задоволенні позовних вимог саме за безпідставністю. Неправильно відмовляти в задоволенні позовних вимог з обох підстав. Місцевий суд в цій справі встановив безпідставність позовних вимог, тому повинен був відмовити в задоволенні позову саме з таких мотивів.
 
02 листопада 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Сідун В. М. подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 лютого 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
 
Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
 
Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
На обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, представник ОСОБА_1 - адвокат Сідун В. М. вказав, що суди не врахували правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 23 січня 2018 року у справі № 717/97/16, від 22 жовтня 2018 року у справі № 377/33/18, від 20 листопада 2020 року у справі № 759/20705/18, від 19 лютого 2021 року у справі № 456/2212/19, згідно з якими, якщо працівник з якихось причин не скористався своїм правом на щорічну відпустку, він має право використати його, а в разі звільнення, незалежно від підстав, при небажанні використати належні дні відпочинку, йому повинна бути виплачена компенсація за всі невикористані дні щорічних відпусток згідно зі статтею 24 Закону України «Про відпустки».
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Сідуна В. М. мотивована тим, що в разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки. Відтак, ОСОБА_1   було незаконно звільнено з роботи, без з`ясування його наміру скористатися правом на отримання відпустки з відповідним продовженням строку дії трудового договору.
 
Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав. 
 
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Частиною першою статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
 
Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (стаття 23 КЗпП України).
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є: закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.
 
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 310/2284/17 (провадження № 61-3146св18) зазначено, що укладення строкового трудового договору можливе за погодженням сторін, без згоди працівника укладення такого договору є неможливим.
 
Судами встановлено, що 15 липня 2020 року між ТОВ «Укрпромінвест-Мукачево» та ОСОБА_1 було укладено трудовий договір з терміном його дії по 06 жовтня 2020 року.
 
06 жовтня 2020 року ТОВ «Укрпромінвест-Мукачево» видало наказ № 429-к про звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку трудового договору.
 
В матеріалах справи наявні акти: від 06 жовтня 2020 року про відмову ОСОБА_1 підписати повідомлення про закінчення терміну дії трудового договору; від 06 жовтня 2020 року про відмову ОСОБА_1 підписати наказ про звільнення; від 06 жовтня 2020 року про відмову ОСОБА_1 забрати трудову книжку у зв`язку зі звільненням; від 08 жовтня 2020 року про повторну відмову ОСОБА_1 забрати трудову книжку.
 
09 жовтня 2020 року ТОВ «Укрпромінвест-Мукачево» надіслало ОСОБА_1 рекомендованим листом повідомлення про необхідність з`явитися на підприємство для отримання трудової книжки.
 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд виходили з того, що позивача було звільнено з роботи відповідно до вимог чинного законодавства, підстав, які виключають можливість звільнення ОСОБА_1 згідно з пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України, не встановлено. Строк дії трудового договору було визначено по 06 жовтня 2020 року, тому позивача було правомірно звільнено в цій день.
 
Такі висновки судів попередніх інстанцій узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2018 року у справі № 753/16193/16-ц (провадження № 61-24657св18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 761/27037/17-ц (провадження № 61-44171св18), від 11 листопада 2020 року у справі № 686/27915/18 (провадження № 61-8617св19), від 01 вересня 2021 року у справі № 235/7740/18-ц (провадження № 61-7505св21), згідно з якими припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частиною першою статті 36 КЗпП України.
 
Змінюючи рішення місцевого суду та виключаючи з його мотивувальної частини посилання на таку правову підставу для відмови в задоволенні позову як закінчення строку звернення до суду, апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що за обставин, коли суд встановлює, що позивачем пропущено строк для звернення до суду з позовом, але позовні вимоги є безпідставними, то він відмовляє в задоволенні позовних вимог саме за безпідставністю. 
 
Такий висновок апеляційного суду відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Великої палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18), в якій зазначено, що позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.
 
Доводи касаційної скарги не свідчать про неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 23 січня 2018 року у справі № 717/97/16, від 22 жовтня 2018 року у справі № 377/33/18, від 20 листопада 2020 року у справі № 759/20705/18, від 19 лютого 2021 року у справі № 456/2212/19, згідно з якими, якщо працівник з якихось причин не скористався своїм правом на щорічну відпустку, він має право використати його, а в разі звільнення, незалежно від підстав, при небажанні використати належні дні відпочинку, йому повинна бути виплачена компенсація за всі невикористані дні щорічних відпусток згідно зі статтею 24 Закону України «Про відпустки», так як апеляційним судом в цій справі встановлено, що позивач відмовився ознайомитися з наказом про звільнення його з роботи і не виявив бажання використати свою відпустку, тому відповідач правильно виплатив йому компенсацію за невикористану відпустку -                         6 календарних днів за відпрацьований період з 15 липня 2020 року по 06 жовтня 2020 року. Такий висновок апеляційного суду не суперечить, а навпаки, узгоджується із зазначеними правовими висновками.
 
Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 23 січня 2018 року у справі № 717/97/16 зазначено, що позивач не надав суду доказів, які б підтверджували, що він до закінчення строку дії контракту надав відповідачам заяви про надання йому невикористаної відпустки, тобто, він не виявив свого бажання про надання йому невикористаної відпустки.
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 377/33/18 вказано, що посилання в касаційній скарзі на те, що норма частини другої статті 3 Закону України «Про відпустки» не пов`язує забезпечення його права на відпустку з можливістю роботодавця надати відпустку працівнику, плануванням та забезпеченням нормальної роботи установи, безпідставні, оскільки позивач заздалегідь знав про дату закінчення укладеного з ним контракту, мав можливість взяти додаткову відпустку у вересні-листопаді 2017 року, але не скористався цією можливістю.
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20 листопада 2020 року у справі № 759/20705/18 зазначено, що стаття 3 Закону України «Про відпустки» покликана захистити працівника від звільнення під час перебування у відпустці, та не може бути підставою для продовження строкового трудового договору на невизначений термін, а тільки продовжує його чинність до закінчення відпустки.
 
У справі № 456/2212/19 встановлені обставини, які не є подібними до обставин цієї справи, зокрема у вказаній справі роботодавець відмовив у задоволенні заяви працівника про надання відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення, чим порушив його права на відпочинок та інші трудові гарантії. В цій же справі відсутні відомості про подання позивачем заяви про надання йому відпустки.
 
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.
 
В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження           № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
 
Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Сідуна Владислава Мирославовича на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 лютого 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпромінвест-Мукачево» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук   В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко