Постанова
Іменем  України 
 
02 грудня 2021 року
 
справа № 344/6771/18
провадження № 61-3794св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,
 
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради,
провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 жовтня 2019 року в складі судді Татарінової О. А. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 15 січня 2020 року в складі колегії суддів: Мелінишин Г. П., Пнівчук О. В., Ясеновенко Л. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
 
У травні 2018 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», яке змінило свою назву на Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором станом на 20 грудня 2017 року в розмірі 79 955,48 доларів США звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 шляхом проведення прилюдних торгів згідно із Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки у розмірі 571 027,00 грн, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (Звіт №ВА171213-001). Також просило виселити відповідачів з вказаної квартири.
 
В обґрунтування позову зазначало, що  24 липня 2008 року між Акціонерним комерційно-інноваційним банком «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 422- 22/340, за умовами якого останній отримав кредит в сумі 35 000,00 доларів США зі сплатою 13,50 % річних строком до 22 липня 2033 року на придбання двокімнатної квартири АДРЕСА_1 . З метою забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за договором квартиру в той же день сторони уклали договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_1 передав в іпотеку банку вищевказану квартиру.
 
У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором рішенням Івано-Франківського міського суду від 02 листопада 2017 року задоволено позов «Укрсоцбанк» про стягнення заборгованості. Однак, це рішення ним не виконується. 
 
Враховуючи наведене, ту обставину, що на праві власності ОСОБА_1 належить інше нерухоме майно, АТ «Укрсоцбанк» просило позов задовольнити.
Короткий зміст судових рішень
Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 жовтня 2019 року позов АТ «Укрсоцбанк» задоволено частково.
 
В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед АТ «Укрсоцбанк» за договором кредиту № 422-22/340 від 24 липня 2008 року, яка на 20 грудня 2017 року становить 79 955, 48 доларів США та складається з: суми заборгованості за кредитом у розмірі 34 648,40 доларів США, суми заборгованості за відсотками - 45 307,08 доларів США, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 , шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності.
 
Виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки відстрочено на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
 
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
 
Суд першої інстанції виходив з того, що боржник неналежним чином виконував свої обов'язки за кредитним договором, що призвело до виникнення заборгованості. Вказані обставини дають іпотекодержателю право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки.
 
Оскільки квартира, передана банку в іпотеку, використовується відповідачами як постійне місце проживання, іншого нерухомого майна вони не мають, до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що є підставою для відмови у задоволенні вимог про виселення.
 
У спірній квартирі зареєстрована та проживає неповнолітня дитина, що також є підставою для відмови в задоволенні вимог про виселення відповідачів.
 
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року залучено до участі в справі правонаступника АТ «Укрсоцбанк» -- АТ «Альфа-Банк».
 
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 15 січня 2020 року заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 жовтня 2019 року в частині вирішення вимог про виселення змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення залишено без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що банк не надав належні докази на підтвердження наявності у відповідачів іншого житлового приміщення на праві власності чи праві користування. Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради як орган, який здійснює контроль за дотриманням житлових прав і  охоронюваних законом інтересів дітей, зазначив, що виселення ОСОБА_4 не відповідає її інтересам.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
 
У лютому 2020 року АТ «Альфа-Банк» звернулося  до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просило скасувати заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 жовтня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 15 січня 2020 року в частині вирішення вимог про виселення відповідачів та відстрочення виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
 
В обґрунтування касаційної скарги банк зазначав, що суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм прав у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 369/382/17, від 10 квітня 2019 року в справі № 726/1538/16-ц, у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року в справі № 229/3757/15-ц, у постанові Верховного Суду в справі № 6- 2947цс15.
 
Крім того, вказував про порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Відстрочуючи виконання рішення суду в частині задоволених позовних вимог на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», суди не врахували, що на момент звернення банку до суду з позовом, у власності ОСОБА_1 перебувало два житлових приміщення. 
 
Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 ЖК Української РСР та статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» особистий сервітут на користування житлом виникає в особи, яка є членом сім`ї власника житла, тільки за умови, якщо вона проживає з власником в належному йому житловому приміщенні. У разі втрати власником такого права, втрачається відповідне право і в інших членів його сім`ї, в тому числі неповнолітніх.
 
Предмет іпотеки було придбано іпотекодавцем за кредитні кошти, тому наявні підстави для виселення відповідачів зі спірної квартири.

Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 березня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області.
 
13 квітня 2020 року справа № 344/6771/18 надійшла до Верховного Суду.
 
Судові рішення в частині задоволених позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки в касаційному порядку не оскаржувалися та не переглядаються.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення. 
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 24 липня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 422-22/340, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 35 000 доларів США зі сплатою 13,50% річних на строк до 22 липня 2033 року. Відповідно до пункту 1. 2 договору кредит надано на придбання нерухомості.
 
Цього ж дня з метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором між сторонами укладено іпотечний договір, згідно якого позичальник передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 . Згідно пункту 1.3 іпотечного договору вартість предмета іпотеки за згодою сторін становить 200 596 грн, що в еквіваленті згідно курсу НБУ становить 41 439, 49 доларів США.
 
У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором утворилась заборгованість. Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 02 листопада 2017 року з нього на користь АТ «Укрсоцбанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором станом на 18 січня 2017 року в сумі 75 428,10 доларів США, з яких: 34 648,40 доларів США - заборгованість за кредитом, 40 779,70 доларів США - заборгованість за відсотками. Вказане рішення боржником не виконано.
 
Станом на 20 грудня 2017 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором складає 79 955,48 доларів США, з яких: 34 648,40 доларів США -  заборгованість за кредитом, 45 307,08 доларів США - заборгованість за відсотками.
 
10 січня 2018 року відповідачам було надіслано письмові вимоги про усунення порушень (сплату заборгованості) протягом 30 календарних днів, а також вимогу про звільнення протягом місяця квартири АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки. Зазначено, що у разі невиконання вимоги, банк розпочне звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку» шляхом звернення до суду з відповідним позовом чи вчинення нотаріусом виконавчого напису.
 
Згідно довідки ЖЕО «Житловий масив» № 160 від 18 березня 2016 року в спірній квартирі проживають та зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .
 
Відповідно до висновку виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, з метою забезпечення реалізації прав, свобод та законних інтересів дитини, виконавчий комітет вважає виселення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що не відповідає інтересам дитини.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною першою статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
 
Стаття 391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
 
07 червня 2014 року набрав чинності Закон України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
Згідно з пунктом 23 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.
 
Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
 
Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-57цс15, установлений Законом «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).
 
Крім того, згідно з пунктом 4 Закону № 1304-VII протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
 
Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.
 
Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону № 1304-VII не підлягає виконанню.
 
Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що кредит наданий в іноземній валюті, предмет іпотеки використовується відповідачами як постійне місце проживання, тому на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. 
 
Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
 
Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
 
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті109 ЖК Української РСР.
 
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2947цс15, яка в подальшому підтримана Великою Палатою Верховного Суду (постанова від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, провадження № 14-317цс18), та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року в справі № 295/4514/16-ц (провадження № 61-29115сво18).
 
Відповідно до статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання; держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.
 
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.
 
За статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
 
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
 
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинен відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
 
Встановивши, що у відповідачів у власності чи користуванні не перебуває інше житлове приміщення, відмінне від переданої в іпотеку квартири, з урахуванням тієї обставини, що у спірній квартирі зареєстрована та проживає малолітня дитина, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог банку про виселення.
 
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що предмет іпотеки було придбано іпотекодавцем за кредитні кошти, тому наявні підстави для виселення відповідачів зі спірної квартири з огляду на наступне.
 
Визначення того, за які кошти придбано іпотечне майно, із якого здійснюється виселення, тобто за рахунок кредитних коштів, чи особистих коштів (повністю чи частково), має вирішальне значення для правильного вирішення позову про виселення та застосування положень статті 109 ЖК Української РСР.
 
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30 червня 2021 року в справі № 757/9541/14-ц (провадження № 61-5312св21).
 
Згідно з умовами договору кредиту № 422-22/340 від 24 липня 2008 року, ОСОБА_1 отримав в кредит грошові кошти в розмірі 35 000 доларів США на придбання нерухомості. Вартість квартири, яка передана в іпотеку, згідно іпотечного договору від 24 липня 2008 року, складає 200 596 грн, що в еквіваленті згідно курсу НБУ становить 41 439, 49 доларів США.
 
Таким чином, ОСОБА_1 набув право власності на квартиру, яка передана в іпотеку, частково за кредитні кошти та частково за власні кошти. Відтак, виселення з житла, яке є предметом іпотеки і придбано частково за особисті кошти, можливе лише з наданням іншого постійного житла відповідно до вимог статті 109 ЖК України, і таке постійне житло повинно вказуватись у рішенні суду.
 
Доведення обґрунтованості вимоги про виселення з наданням іншого постійного житла, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК Української РСР має бути надане відповідачам одночасно з їх виселенням, є обов`язком позивача. Відсутність вказівки у позові про виселення на інше житло, яке надається у зв`язку з виселенням з іпотечного житла, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.
 
Отже, оскільки в іпотеку була передана квартира, придбана частково за кредитні та за власні кошти, відсутні підстави для виселення відповідачів зі спірної квартири без надання їм іншого постійного житла.
 
Вказаний висновок не суперечить висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року в справі № 6-2947цс15.
 
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суди не врахували висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 369/382/17, від 10 квітня 2019 року в справі № 726/1538/16- ц, у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року в справі № 229/3757/15-ц, оскільки висновки суду касаційної інстанції у наведених справах зроблені за встановлення інших фактичних обставин. 
 
Інші доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не знайшли свого підтвердження , не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для їх скасування. Не може бути скасоване правильне по суті                 і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу                      АТ «Альфа-Банк» залишити без задоволення, а заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 жовтня 2019 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 15 січня 2020 року в оскаржуваній частині залишити без змін.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
 
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд                         у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.
 
Заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 жовтня 2019 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 15 січня 2020 року в частині вирішення вимог Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                 М. Ю. Тітов

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко