ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"08" листопада 2021 р.                             Справа№ 925/650/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Корсака В.А.
суддів:            Владимиренко С.В. 
          Попікової О.В. 
 
за участю секретаря судового засідання: Поливач В.Д.
за участю представника(-ів): згідно протоколу судового засідання від                     08.11.2021,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрохімрост"
на рішення Господарського суду Черкаської області від 22.07.2021, повний текст складено та підписано 17.08.2021
у справі № 925/650/21 (суддя Грачова В.М.)
за позовом Фермерського господарства "Лещенко"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрохімрост"
про стягнення 309 433 грн 66 коп.,

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог.
Позивач - Фермерське господарство "Лещенко" звернувся в Господарський суд Черкаської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрохімрост" (далі-відповідач) про стягнення заборгованості у сумі 309 433 грн 66 коп, з яких: 235 217 грн 60 коп.    боргу (коштів попередньої оплати) та стягнення 32 446 грн 87 коп. пені на підставі п. 8.10. Договору, 26 050 грн 80 коп. інфляційних втрат, 11718 грн 39 коп. 3% річних, обумовлених ч. 2  ст. 625 ЦК України.
Позов мотивований порушенням відповідачем зобов`язання з поставки товару за договором поставки    товару № АХ-2503-1 від 25.03.2019, оплаченого позивачем. Оплачений товар відповідач не поставив, тому позивач вимагає повернення сплачених коштів попередньої оплати та пені, 3% річних, інфляційних втрат.
Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.
Рішенням Господарського суду Черкаської області від 22.07.2021 у справі № 925/650/21 позов задоволено, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю    "Агрохімрост" на користь Фермерського господарства "Лещенко" 235 217 грн 60 коп.    боргу, 32446 грн 87 коп. пені, 11718 грн 39 коп. 3 % річних, 26050 грн 80 коп. інфляційних втрат, 4641 грн 50 коп. судового збору.
Суд виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрохімрост" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Черкаської області від 22.07.2021 у справі № 925/650/21 скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.  

В обґрунтування вимог апеляційної скарги  скаржник посилається  на те, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи,  неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.
Зокрема, скаржник наголошує, що    затримка поставки товару відбулася за незалежних від товариства причин, оскільки на території України запроваджено карантин, що ускладнило процес повернення коштів.
Також відповідач наголосив, що судом першої інстанції поза увагою залишено п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України, якою визначено спеціальний строк позовної давності для окремих видів вимог, в тому числі в один рік для стягнення неустойки. Тому суд мав відмовити у стягненні пені, застосувавши строк позовної давності.
Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної                    скарги по суті.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями та протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.09.2021 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Корсак В.А., судді:                 Владимиренко С.В., Попікова О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.09.2021 постановлено витребувати у Господарського суду Черкаської області матеріали справи №925/650/21 та невідкладено надіслати їх до Північного апеляційного господарського суду. Відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, до надходження матеріалів справи №925/650/21.

14.09.2021 судом апеляційної інстанції скеровано до суду першої інстанції запит про направлення матеріалів справи та копію ухвали суду від 31.08.2021.

23.09.2021 матеріали справи №925/650/21 надійшли до Північного апеляційного господарського суду. 

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.09.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрохімрост" на рішення Господарського суду Черкаської області від 22.07.2021. Повідомлено учасників справи про призначення апеляційної скарги до розгляду на 08.11.2021 о 15:00 год.  Роз`ясненоучасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі до 03.11.2021. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі до 03.11.2021. Доведено до відома учасників справи, що явка їх представників в судове засідання є необов`язковою.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.  
Позивач не скористався  своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 ГПК України   та не надав суду письмового відзиву на апеляційну скаргу на рішення суду, що згідно ч. 3 ст. 263 ГПК України   не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.  

У судовому засіданні від 08.11.2021 представник позивача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржене рішення - без змін. 
Явка представників учасників справи.
В судове засідання від 08.11.2021 з`явився представник позивача. 
Відповідач до судового засідання не з`явився. Про час та місце судового засідання належним чином повідомлений у відповідності до ст.  120, 242 ГПК України, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази, зокрема залучені поштові повідомлення.

Розгляд клопотань.
До судового засідання від 08.11.2021 відповідач подав клопотання про відкладення розгляду справи з посиланням на те, що на території України запроваджено карантинні заходи.
Присутній представник позивача заперечила проти задоволення клопотання про відкладення.
Колегія суддів дійшла висновку про відхилення зазначеного клопотання за відсутності обгрунтвоаних поважних причин. 
Суд зазначає, що відповідно до ч. 11  ст. 270 ГПК України    суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.
Частиною 12    ст. 270 ГПК України    визначено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Суд звертає увагу, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.  Відтак, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.
У розгляді клопотання судом враховано, що явка представників учасників справи у судове засідання обов`язковою не визнавалась; його позиція викладена у апеляційній скарзі; представник відповідача у клопотанні про відкладення не не зазначає конкретних причин, які безпосередньо перешкоджають йому з`явитися до судового засідання, тоді як саме по собі оголошення карантину не зупиняє роботи судів, як і діяльності адвокатів через введення карантинних заходів.
До того ж, враховуючи приписи  ст. 197 ГПК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів відеоконференцзв`язку.
Такого клопотання представником позивача заявлено не було.
Таким чином, беручи до уваги те, що суд апеляційної інстанції не визнавав участь банку обов`язковою, відповідач належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, причини неявки судом поважними не визнані, враховуючи наявність достатніх у матеріалах справи доказів для вирішення даної справи, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання про відкладення розгляду справи та можливість здійснення апеляційного перегляду оскарженого рішення за наявними матеріалами.
При цьому, судом врахований принцип ефективності судового процесу, який діє у господарському судочинстві і направлений на недопущення затягування процесу, а також враховано положення  ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яким передбачено, що справа має бути розглянута судом у розумний строк.
Межі та строк розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Статтею 129 Конституції України   та ч. 1 ст. 74 ГПК України    визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутнього представника позивача, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржене рішення у даній справі залишити без змін, виходячи з такого.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.
25.03.2019 року позивач - Фермерське господарство "Лещенко", як покупець, та відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю    "Агрохімрост", як постачальник, уклали договір поставки              № АХ-2503-1 (далі - Договір, а.с. 18-20), за умовами п. 1.1. якого постачальник зобов`язався передати у встановлені цим договором строки мінеральні добрива (далі - товар) у власність покупця для використання у підприємницькій діяльності, а покупець прийняти товар та оплатити його вартість за цінами    та на умовах, визначених цим договором.
У Договорі його сторони погодили всі істотні умови, зокрема, домовилися про таке:
п. 1.2. - ціна, кількість, асортимент, терміни і пункти поставки товару    обумовлюються в додатках (специфікаціях) до даного договору, які погоджуються сторонами та є невід`ємними частинами договору;
п. 4.3. - датою поставки    товару є дата підписання    сторонами відповідної видаткової накладної . Видаткові накладні є документами, які підтверджують    виконання зобов`язання постачальника по передачі товару у погодженій ними кількості. Підпис уповноваженого представника покупця у видатковій накладній    підтверджує факт належного виконання    з боку постачальника умов поставки, визначених цим договором;
п. 6.3. - покупець здійснює оплату товару не пізніше трьох банківських днів з дня отримання    відповідного рахунку постачальника, якщо інше не передбачено даним договором    або додатками    чи додатковими угодами до нього;
п. 6.4.- покупець має право здійснити попередню оплату    вартості всієї партії товару;
п. 7.1. - договір набирає чинності    з моменту його підписання та діє до 31.12.2020 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором;
п. 8.10. - за порушення строків поставки товару, постачальник сплачує    на користь покупця неустойку у розмірі 0,1% від вартості непоставленого в строки товару, за кожен день прострочення.
Договір підписаний представниками обох сторін, їх підписи посвідчені їхніми печатками.
На виконання цього Договору сторони уклали додаток № 1    - Специфікацію поставки товару (а.с. 20 на звороті), в якій погодили поставку товару - добрив рідких аміачних (КАС-32) налив в кількості 50 тон за ціною 7600,00 грн за тону на загальну суму з ПДВ 465000 грн.
В п.п. 2, 3 Специфікації сторони обумовили, що покупець здійснює    100% попередню оплату    вартості всього товару; постачальник зобов`язався    поставити товар покупцю до 30.09.2019 року.
Відповідач 26.03.2021 виставив позивачу рахунок-фактуру № АХ-0000013 на оплату продукції: добрива рідкі аміачні (КАС-32) налив в кількості 50 тон за ціною 7600 грн за тону на загальну суму з ПДВ  465 000 грн. В рахунку постачальником зазначено ТОВ «Агрохімрост», одержувачем ФГ «Лещенко», рахунок дійсний до сплати до 28.03.2019 року (а.с. 13).
Платіжним дорученням № 409 від 26.03.2019 року позивач - ФГ «Лещенко» сплатив відповідачу ТОВ «Агрохімрост» 456 000 грн з призначенням платежу: «за добриво згідно рахунку № АХ-0000013 від 26.03.2019 року» (а.с. 10).
Із видаткової накладної № АХ-0000025 від 28.03.2019 року, відповідної товаро-транспортної накладної № 20 від 28.03.2019 року (а.с. 11, 15), вбачається, що відповідачем відвантажено позивачу і останнім отримано за замовленням на підставі рахунку-фактури № АХ-0000013 від 26.03.2019 року товар - добрива рідкі аміачні (КАС-32) налив в кількості 23,77 тон    на загальну суму 216 782 грн 40 коп.
Із квитанції про реєстрацію податкової накладної/рахунку коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних № 11 від 26.03.2019 вбачається реєстрація відповідачем відповідної господарської операції щодо позивача (а.с. 16).
Товар    в кількості 26,23 тон на загальну суму 239 217 грн 60 коп. відповідач не поставив позивачу.
23.07.2020  позивач звернувся до відповідача з претензією № 29, в якій просив довезти недопоставлене добриво або повернути грошові кошти у розмірі 239217 грн 60 коп., сплачені позивачем на підставі платіжного доручення № 409 від 26.03.2019 року у зв`язку з невиконанням поставки товару, вказаного у рахунку-фактурі № АХ-0000013 від 26.03.2019. В разі невиконання претензії позивач попередив відповідача про можливість звернення до господарського суду за вирішенням цього спору (а.с. 12).
Претензія позивача залишена відповідачем без відповіді та виконання.
Зазначені обставини слугували підставою звернення із позовом до суду. 
Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Розглянувши апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що остання не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Предметом спору, що розглядається у даній справі, є матеріально-правова вимога позивача до відповідача про повернення грошових коштів попередньої оплати в розмірі 239 217 грн 60 коп. та стягнення 32446 грн 87 коп. пені на підставі п. 8.10. Договору, 26050 грн. 80 коп. інфляційних втрат, 11718 грн. 39 коп. 3% річних, обумовлених ч. 2  ст. 625 ЦК України.
Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем укладено договір, який за своєю правовою природою є договором поставки.
До договірних зобов`язань з поставки віднесені загальні положення про купівлю-продаж визначені параграфом 1 глави 54, особливості поставки - параграфом 3  глави 54 ЦК України, параграфом 1  глави 30 ГК України, загальні положення про правочини визначені розділом IV книги 1  ЦК України, про зобов`язання і договір - розділами І і ІІ книги 5  ЦК України, правові наслідки порушення зобов`язання, відповідальність за порушення зобов`язання -  главою 51 ЦК України,  розділом V ГК України.
Згідно з ч. 1, ч. 2 п.п. 5, 8  ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, примусового виконання обов`язку в натурі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Статтею 20 Господарського кодексу  України передбачено право кожного суб`єкта господарювання на захист своїх прав і законних інтересів шляхом, зокрема, присудження до виконання обов`язку в натурі, відшкодування збитків, іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб`єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.
Статтею 3 ЦК України  визначено загальні засади цивільного законодавства, якими, зокрема, є: свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.
Статтями  13  і  14 ЦК України  встановлено, відповідно, межі здійснення цивільних прав та загальні засади виконання цивільних обов`язків. Зокрема, і цивільні права і цивільні обов`язки здійснюються (виконуються) в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Статтею 204 ЦК України  встановлено презумпцію правомірності правочину, за змістом якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Статтею 205 ЦК України  визначені вимоги до форми правочину, способів волевиявлення. Згідно з частинами 1, 2 цієї  статті ЦК, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Розділ I книги 5  ЦК України  врегульовує загальні положення про зобов`язання, зокрема:
зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених  статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ст. 509);
сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (ч.ч. 1, 3 ст. 510);
одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525);
зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526);
кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги (ч. 2 ст. 527);
якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530);
зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (ч.ч. 1, 2 ст. 598);
зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599);
порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610);
у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (п. 3 ч. 1 ст. 611);
боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612).
Розділ IІ книги 5  ЦК України  врегульовує загальні положення про договір, зокрема:
договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626);
відповідно до  статті 6 цього Кодексу  сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627);
зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628);
договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629);
ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається (ч.ч. 1-3 ст. 632);
договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638);
договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639);
договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч.ч. 1, 2 ст. 640).
Підрозділом І розділу ІІІ книги 5  ЦК України  визначено окремі види договірних зобов`язань.
Частинами 1, 2  ст. 712 ЦК України  визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до ч. 7  ст. 179 ГК України  господарські договори укладаються за правилами, встановленими  ЦК України  з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
Згідно з  ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до частини 1  статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
В силу  статті 663 ЦК України  продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень  статті 530 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2  статті 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
З огляду на викладені обставини справи і наведені норми законодавства суд вбачає, що пропозиція відповідача поставити товар оформлена рахунком-фактурою № АХ-0000013 від 26.03.2019, позивачем прийнята і виконана шляхом попередньої оплати зазначеного в рахунку товару платіжними дорученнями № 409 від 26.03.2019 на суму 456 000 грн. 
Відповідач поставив товар частково. Зокрема, із видаткової накладної              № АХ-0000025 від 28.03.2019, відповідної товаро-транспортної накладної              № 20 від 28.03.2019 року (а.с. 11, 15), вбачається, що відповідачем відвантажено позивачу і останнім отримано за замовленням на підставі рахунку-фактури                 № АХ-0000013 від 26.03.2019 товар - добрива рідкі аміачні (КАС-32) налив в кількості 23,77 тон    на загальну суму 216 782 грн 40 коп.
Товар    в кількості 26,23 тон на загальну суму 239 217 грн 60 коп. відповідач не поставив позивачу.
Відтак, доказів належного виконання договірного зобов`язання з поставки позивачу товару, зазначену в рахунку-фактурі АХ-0000013 від 26.03.2019 на загальну суму 239 217 грн 60 коп. відповідачем не надано.
Таким чином, вимогу позивача про стягнення цієї суми грошових коштів попередньої оплати товару суд визнає обґрунтованою, доказаною і такою, що підлягає задоволенню.
Відповідач зазначених висновків суду не спростував, у доводах апеляційного оскарження з цього приводу будь-яких аргументів не навів. 
  Аргументи скаржника про те, що затримка поставки товару відбулася за незалежних від товариства причин, оскільки на території України запроваджено карантин, що ускладнило процес повернення коштів, також не заслуговують на увагу, оскільки матеріали справи також не містять жодних доказів повідомлення відповідачем позивача про виникнення обставин, що перешкоджають виконанню Договору в частині поставки товару та неможливості виконання ним своїх зобов`язань у визначені Договором строки. Поряд з цим, суд зазначає, що розділом 10 договору визначено обставини за яких сторони звільняються від відповідальності, в той же час, матеріали даної справи також не містять жодних доказів вчинення відповідачем дій, передбачених п.п. 10.1., 10.2,  10.3. Договору.
Крім того, у зв`язку з порушенням відповідачем строків поставки товару, повернення коштів попередньої оплати, позивач також заявив вимогу про стягнення з відповідача    32446 грн 87 коп. пені на підставі п. 8.10. Договору за період прострочення з 01.10.2019    року по 01.04.2020    року, на підставі                       ч.2  ст. 625 ЦК України    11718    грн 39 коп. 3% річних за період з 01.10.2019 року по 19.05.2021 року, 26050 грн 80 коп. інфляційних втрат за період з 01.10.2019 року по 19.05.2021 року.
Так, згідно з п. 8.10. Договору за порушення строків поставки товару, постачальник сплачує    на користь покупця неустойку у розмірі 0,1% від вартості непоставленого в строки товару, за кожен день прострочення.
З приводу вимоги про стягнення пені за порушення строків поставки товару суд зазначає наступне.
Стаття 611 Цивільного кодексу України  передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.
Згідно приписів ч. 1  ст. 549 Цивільного кодексу України    неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання      (ч. 3        ст. 549 Цивільного кодексу України).
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2    ст. 549 Цивільного кодексу України).
Згідно з ч. 1  ст. 216 Господарського кодексу України  учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Відповідно до ч. 2  ст. 217 Господарського кодексу України  у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.
Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1  ст. 230 Господарському кодексі України).
І цивільним, і господарським законодавством допускається можливість забезпечувати виконання зобов`язань таким способом, як пеня.
Господарський кодекс України  не містить поняття пені. Водночас, згідно з ч. 3    ст. 549 Цивільного кодексу України    пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Разом з тим,        господарським законодавством закріплено, що у випадку, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або в кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг)      (ч. 4      ст. 231 Господарського кодексу України).
Тлумачення вказаної норми дозволяє констатувати, що на основі норм господарського законодавства пеня може бути застосована для забезпечення будь-якого зобов`язання, оскільки вона відноситься до штрафних санкцій.
Як наслідок, враховуючи ч. 2  ст. 9 Цивільного кодексу України    та  ч. 2                ст. 4 Господарського кодексу України, що передбачають наявність спеціальних норм, регулюючих господарські відносини, що сторони не позбавлені права у господарському договорі забезпечувати пенею виконання будь-якого зобов`язання.
Водночас, відповідно до ч. 3  ст. 6 Цивільного кодексу України  сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Тлумачення положень ч. 3  ст. 549 Цивільного кодексу України    в аспекті меж свободи договору дає можливість зробити висновок, що сторони у договорі можуть забезпечити за допомогою пені виконання негрошового зобов`язання.
Близька за змістом правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 23.04.2019 у справі №904/3565/18.
Разом з тим, суд зазначає, що вимоги позивача щодо стягненні пені заявлені без урахування приписів законодавства про застосування позовної давності. 
В той же час, слід врахувати, що згідно ч. 3  ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. 
Відповідач своїм правом на участь у судовому розгляді справи скористався на власний розсуд, в засідання суду не з`явився, жодних заяв і клопотань щодо розгляду справи, в тому числі і про застосування позовної давності в ході розгляду справи не подав.
Отже, розрахунок пені, проведений позивачем, відповідає умовам Договору, арифметично і методологічно виконаний правильно, тому вимога про її стягнення також підлягає задоволенню.
Щодо посилання скаржника на п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України суд апеляційної інстанції зазначає, що вказаною нормою визначено спеціальний строк позовної давності для окремих видів вимог, в тому числі в один рік для стягнення неустойки. В той же час, ці доводи не спростовують висновку суду про стягнення пені, оскільки слід врахувати, що згідно ч. 3  ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Натомість, такої заяви відповідач не подав. 
Щодо заявлених до стягнення 3 % річних та інфляційних втрат суд зазначає наступне. 
Частиною 2  ст. 625 ЦК України  встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Розрахунок спірних сум 3% річних, інфляційних втрат відповідає умовам Договору та фактичним обставинам справи, їх розрахунок методологічно і арифметично проведено правильно, тому і ці вимоги позивача є обґрунтованими і такими, що також правомірно задоволено судом.
Інших доводів та доказів, які б слугували підставою для скасування оскарженого рішення скаржником не наведено. 
Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
Поряд з цим, суд апеляційної інстанції    зазначає, що за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03 від 28.10.2010 Суд повторює, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Всім встановленим обставинам, які мають значення для правильного вирішення спору надана належна правова оцінка.
Проаналізувавши текст оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про вмотивованість судового рішення, враховуючи, що доводи та аргументи сторін були почуті, судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується його рішення, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Хаджинастасиу проти Греції", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації").
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Нормою  ст. 276 Господарського процесуального кодексу України   передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене в сукупності, доводи апеляційного оскарження є необґрунтованими, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Судові витрати.
Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до  ст. 129 ГПК України  та, у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги, покладаються на    скаржника.
         Керуючись Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

                                       ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу залишити без задоволення. 
2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 22.07.2021 у справі № 925/650/21 залишити без змін.          
3. Матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути  оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.
          Повний текст постанови суду складено та підписано - 11.11.2021.

Головуючий суддя                                                            В.А. Корсак 

Судді                                                                                С.В. Владимиренко

                                                                                О.В. Попікова