Постанова
Іменем України
 
08 грудня 2021 року 
м. Київ
 
справа № 592/3553/21
провадження № 61-15976св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бикової Римми Юріївни на постанову Сумського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року у складі колегії суддів: Ткачук С. С., Кононенко О. Ю., Криворотенка В. І. та додаткову постанову цього суду від 07 вересня 2021 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про припинення права користування житлом та зобов`язання звільнити приміщення, посилаючись на те, що згідно зі свідоцтвом про право власності на житло, виданим 18 грудня 2006 року Виконавчим комітетом Сумської міської ради, вона є власником квартири АДРЕСА_1 . 12 квітня 2012 року між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб, під час якого в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . В подальшому подружнє життя у сторін не склалося, відповідач став періодично застосовувати до неї фізичне та психологічне насильство, що також негативно впливало на їх дитину, у зв`язку з чим в листопаді 2019 року задля припинення подружніх відносин вона вирішила звернутися до суду. Однак, не зважаючи на те, що рішенням Ковпаківського районного суду міста Суми від 28 лютого 2020 року шлюб між сторонами було розірвано, відповідач продовжує проживати у належній їй квартирі та не реагує на її вимогу добровільно звільнити житло та знятися з реєстрації. При цьому через постійні сварки і скандали вона разом з сином вимушена була винаймати інше житло. Крім того, продовжуючи безпідставно проживати в її квартирі, ОСОБА_2 не в повному обсязі сплачує комунальні послуги, що тягне виникнення в неї як власника майна відповідних боргових зобов`язань. Вважає, що відповідач перешкоджає їй в користуванні її власністю (квартирою) та своєю аморальною поведінкою умисно створює нестерпні умови проживання разом з ним. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила визнати припиненим право ОСОБА_2 користуватися об`єктом нерухомого майна - квартирою  АДРЕСА_1 та зобов`язати його звільнити вказане приміщення. 
 
Рішенням Ковпаківського районного суду міста Суми від 28 травня 2021 року у складі судді Шияновської Т. В. позов задоволено. Визнано припиненим право ОСОБА_2 користуватися об`єктом нерухомого майна - квартирою АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_2 звільнити вказану квартиру. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 908 грн судового збору.
 
Додатковим рішенням Ковпаківського районного суду міста Суми від 29 червня 2021 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 750 грн витрат, понесених на професійну правничу допомогу.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 є законним власником квартири АДРЕСА_1 . Факт реєстрації та проживання у спірному житлі її колишнього чоловіка ОСОБА_2 перешкоджає позивачу у володінні, користуванні та розпорядженні належною їй квартирою. При цьому місцевий суд врахував вимоги  ОСОБА_1  про визнання припиненим права користування спірною квартирою на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), зазначивши, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки, позивач з дитиною вимушена винаймати інше помешкання, оскільки, окрім спірної квартири, іншого житла не має, тобто вимушена забезпечити належні житлові умови не лише для себе, але й для малолітнього сина, який проживає разом з нею. Доводи сторони відповідача про відсутність у ОСОБА_2 іншого житла та його неспроможність орендувати житлове приміщення у зв`язку з необхідністю сплачувати аліменти на дитину, не заслуговують на увагу, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, як то витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, які б могли підтвердити те, що відповідач не має у своїй власності об`єктів нерухомості. При цьому, будучи пенсіонером за віком, ОСОБА_2 працевлаштований, а отже, окрім пенсії, отримує заробітну плату, у зв`язку з чим має об`єктивну можливість сплачувати аліменти та організувати своє життя, в тому числі орендувати житло. Суд також врахував, що спірна квартира складається з двох жилих кімнат, в одній з яких проживає син сторін, якому на час розгляду справи вже виповнилося 9 років. Тому вказана обставина має оцінюватися з урахуванням положень статті 50 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР), яка передбачає, що при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статті, старшими за дев`ять років, крім подружжя. Оскільки в іншій кімнаті проживає відповідач, з яким у позивача припинені шлюбні відносини, то вона вимушена проживати разом із сином в орендованій квартирі. Таким чином, інтереси позивача як власника житла перевищують інтереси її колишнього чоловіка, в якого після розірвання шлюбу припинилися правові підстави користування чужим майном, тому що він вже не є членом її сім`ї.
 
Постановою Сумського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Друченко Т. В. задоволено. Рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 28 травня 2021 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 362 грн судового збору за апеляційний перегляд справи.
 
Додатковою постановою Сумського апеляційного суду від 07 вересня 2021 року скасовано додаткове рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 29 червня 2021 року.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що сторони в цій справі визнали, що ОСОБА_2 проживає у спірній квартирі з 2003 року, був вселений в це житло на правах члена сім`ї наймача житлового приміщення гуртожитку, з моменту набуття позивачем права власності на квартиру та після розірвання шлюбу існуючий порядок користування цим житловим приміщенням для відповідача не змінювався. Для припинення сервітуту за рішенням суду саме власник повинен довести, за яких умов відповідачу був встановлений сервітут, навести приклади про наявність обставин, які мають істотне значення і створюють йому перешкоди в реалізації права власності на квартиру або вказати інші випадки, встановлені законом. Отже, через неповне з`ясування обставин вселення відповідача в спірне житло суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що його вселення у квартиру відбулося зі згоди саме власника житлового приміщення, а тому безпідставно визнав припиненим право користування відповідача об`єктом нерухомого майна, яким є зазначена квартира, через припинення сімейних відносин, поклавши на відповідача обов`язок звільнити житло. Крім того, позивач як власник квартири мотивувала вимоги щодо усунення перешкод у користуванні своїм майном несплатою відповідачем комунальних послуг та аліментів на дитину, а також - вчиненням фізичного та психічного насильства щодо неї. Разом з цим матеріалами справи доведено, що з банківського рахунку відповідача в період з січня 2018 року по березень 2021 року здійснюється відрахування коштів на оплату комунальних послуг. Крім того, несплата коштів за користування комунальними послугами не може бути підставою для виникнення у власника квартири перешкод в користуванні та розпорядженні цим майном, оскільки заявник не позбавлена можливості ставити питання про їх відшкодування відповідачем, в тому числі шляхом звернення до суду з відповідним позовом. Також позивачем не надано доказів систематичного порушення відповідачем правил соціального співжиття, які роблять неможливим для інших проживання в одному будинку, та вжиття заходів запобігання, що виявилися безрезультатними. Звернення позивача 30 жовтня 2019 року до правоохоронних органів з приводу вчинення відповідачем бійки стосуються періоду їх спільного проживання в період шлюбу. Позивач разом з сином самостійно залишила належну їй квартиру та переїхала до орендованого житла, і в судовому засіданні вона не спростувала того, що під час її перебування на роботі дитина проживає з батьком у спірній квартирі. Та обставина, що квартира складається з двох жилих кімнат, в одній з яких проживає син сторін, якому виповнилося 9 років, а в іншій - відповідач, не може свідчити про порушення житлових прав позивача, визначених статтею 50 ЖК Української РСР, з огляду на те, що вказана норма врегульовує правовідносини, які виникають при наданні жилого приміщення, а не при реалізації наявного у особи права користування спірним житлом. Крім того, сторони не позбавлені можливості врегулювати вказане питання шляхом визначення порядку користування спірною квартирою, зокрема так, щоб в одній з кімнат проживали дві особи однієї статі (батько і син). Оскільки вселення відповідача відбулося ще до переходу квартири у власність позивача, то відсутні підстави для надання переваги нормам Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), якими врегульовані питання користування чужим майном, без урахування положень статей житлового законодавства. Без правового врегулювання позивачем існуючого порядку користування відповідачем приміщенням її власної квартири у зв`язку з припиненням сімейних відносин суд першої інстанції дійшов передчасного висновку, що відповідачем створені позивачу перешкоди в користуванні своєю власністю. Надавши відповідачу у 2003 році згоду на вселення, коли сторони проживали разом без реєстрації шлюбу, позивач як наймач кімнат у гуртожитку, а потім як власник спірного житла, усвідомлювала створення для неї обмежень у зв`язку з виникненням у відповідача права на користування житлом та про можливі для неї негативні наслідки такого вселення. Тому сам по собі факт припинення шлюбу не позбавляє відповідача як колишнього члена сім`ї власника права користування займаним приміщенням. В судому засіданні відповідач стверджував, що після розлучення позивач самостійно забрала свої речі і залишила квартиру, а він ніколи не перешкоджав їй у повернені, їх син періодично проживає з ним. Відповідач є людиною похилого віку, не має іншого житла, виселення з квартири суттєво погіршить його соціальне становище. Дослідивши обставини дотримання судом першої інстанції балансу інтересів між захистом власником свого права власності та захистом права відповідача на користування жилим приміщенням, колегія суддів дійшла висновку про передчасність надання переваги в захисті права власника квартири над правом її користувача.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.
 
У вересні 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Бикова Р. Ю. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову Сумського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року та додаткову постанову цього суду від 07 вересня 2021 року, а рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 28 травня 2021 року та додаткове рішення цього суду від 29 червня 2021 року залишити в силі.
 
На обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), представник заявника вказала, що апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 357/7940/16-ц, від 14 серпня 2019 року у справі № 702/101/18 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Ковпаківського районного суду міста Суми.
 
16 листопада 2021 року справа № 592/3553/21 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Відповідно до пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Судами встановлено, що на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету Державного підприємства «Сумський облавтодор» від 18 грудня 2003 року ОСОБА_4 було видано ордер № 245 від 05 січня 2004 року на право зайняття кімнат №№  9 , 12 та прилеглих підсобних приміщень в гуртожитку по АДРЕСА_2 . 
 
13 червня 2006 року позивач отримала від Управління комунального майна та приватизації Сумської міської ради згоду на перепланування вищевказаних приміщень.
 
21 червня 2006 року Управління архітектури та містобудування затвердило відповідний ескізний проект перепланування, а 18 жовтня 2006 року на замовлення позивача було виготовлено технічний паспорт на житлові приміщення № АДРЕСА_3 .
 
Свідоцтвом про право власності на житло серії САВ № 433234 , виданим 18 грудня 2006 року Виконавчим комітетом Сумської міської ради на підставі подання Управління обліку, розподілу та приватизації житла Сумської міської ради від 13 грудня 2006 року № 2502, підтверджується, що двокімнатна квартира АДРЕСА_1 була приватизована та належить ОСОБА_5 на праві особистої приватної власності.
 
З 07 грудня 2006 рокувідповідач  ОСОБА_2 зареєстрований у вказаній квартирі.
 
12 квітня 2012 року ОСОБА_5 уклала шлюб з ОСОБА_2 , після чого зміна прізвище на « ОСОБА_6 ». Під час шлюбу в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 .
 
Рішенням Ковпаківського районного суду міста Суми від 28 лютого 2020 року у справі № 592/16941/19 шлюб між сторонами було розірвано.
 
На підставі договору оренди житлового приміщення від 01 травня 2020 року ОСОБА_1 наймає для проживання однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 зі щомісячною орендною платою в розмірі 2 000 грн.
 
Рішенням Ковпаківського районного суду міста Суми від 26 листопада 2020 року у справі № 592/7206/20 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 присуджено стягувати аліменти на неповнолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходів), але не менше 50 % прожиткового мінімуму, щомісячно, починаючи з 15 червня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття.
 
Згідно з постановою державного виконавця Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у місті Суми про накладення арешту на грошові кошти боржника від 09 березня 2021 року ВП № 64473934 станом на 01 березня 2021 року в ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , існує заборгованість зі сплати аліментів на дитину в розмірі 21 488,15 грн. 
 
Будучи пенсіонером за віком, ОСОБА_2 працює на посаді водія у Філії «Житомирський виробничий експлуатаційно-технічний вузол зв`язку» Державного підприємства дорожнього зв`язку, інформаційного забезпечення та автоматики «Укрдорзв`язок» з посадовим окладом в розмірі 6 946 грн, тобто, окрім пенсії, отримує заробітну плату.
 
Апеляційним судом також встановлено, що  ОСОБА_2 став мешкати разом з позивачем у спірному житлі з 2003 року, тобто до моменту приватизації та набуття у власність  ОСОБА_1 квартири. В період з 2018 року по 2021 рік відповідач здійснював оплату комунальних послуг. 
 
Сторони в цій справі визнали, що ОСОБА_2 був вселений в жиле приміщення гуртожитку на правах члена сім`ї наймача - ОСОБА_1 і що з моменту набуття позивачем права власності на квартиру та після розірвання шлюбу існуючий порядок користування цим житлом для відповідача не змінювався.
 
Стороною позивача не надано належних та допустимих доказів ні щодо наявності у відповідача на праві власності чи праві користування іншого житла, ні на підтвердження вчинення ОСОБА_2 фізичного та/або психологічного насильства стосовно його колишньої дружини, а також того, що остання залишила належну їй двокімнатну квартиру та переїхала разом із сином до орендованого житла саме через створення відповідачем перешкод у користуванні спірним жилим приміщенням. 
 
Cпір з приводу користування жилим приміщенням виник між колишнім подружжям, одному з яких -  ОСОБА_1  наразі належить на праві особистої приватної власності квартира  АДРЕСА_1 , а інший з подружжя -  ОСОБА_2  вселився у квартиру як член сім`ї наймача і продовжує користуватися нею після набуття  ОСОБА_1 цього житла у власність та розірвання шлюбу між сторонами (припинення сімейних відносин). 
 
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
 
Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
 
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»).
 
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
 
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
 
У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії»(Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI (витяги).
 
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).
 
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).
 
Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. пункт 60 вищезгаданого рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I).
 
Отже, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
 
Разом з тим у спірних правовідносинах права  ОСОБА_1 як власника спірної квартири захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
 
Конвенція в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. 
 
ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
 
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
 
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.
 
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
 
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. 
 
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права. 
 
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна дійти висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. 
 
В даному випадку спір виник між власником квартири, яка є одночасно і її користувачем, та користувачем цієї квартири з приводу користування вказаним житлом після припинення шлюбних відносин з власником квартири.
 
Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК Української РСР.
 
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
 
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Нормами статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
 
Згідно з частинами другою, третьою статті 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
 
Відповідно до статті 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
 
Згідно зі статтею 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другійстатті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
 
У статті 162 ЖК Української РСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.
 
Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватися житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.
 
У статті 7 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
 
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житловим приміщенням допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.
 
При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК Української РСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше в часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.
 
Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
 
Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим відносини, які регулюються ЖК Української РСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.
 
У Рішеннях Конституційного Суду України від 03 жовтня 1997 року № 4-зп у справі за конституційним зверненням ОСОБА_8 щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України (справа про набуття чинності Конституцією України) та від 13 березня 2012 року № 5-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_9 щодо офіційного тлумачення положення частини четвертої статті 3 Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (справа про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва) зазначено, що конкретна сфера суспільних  відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.
 
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
 
Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
 
Положеннями статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
 
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
 
Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
 
Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (частина перша статті 402 ЦК України).
 
Право користування чужим майном може бути визначено й щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
 
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
 
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
 
При порівнянні норм ЖК Української РСР та ЦК України можна зробити такі висновки.
 
У частині першій статті 156 ЖК Української РСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.
 
Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.
 
Водночас посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.
 
Статтею 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.
 
Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. 
 
Особливістю вирішення цього спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, в тому числі житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. 
 
Разом з тим відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
 
Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
 
Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватися судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише - з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
 
У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
 
Наведені правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).
 
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), на яку послалася представник заявника на обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення, вказано, що спір з приводу користування житловим приміщенням виник між колишнім подружжям, одному з яких - Особа-1 (колишня дружина) житловий будинок та земельна ділянка, на якій він розташований, належить на праві особистої приватної власності, а інший з подружжя - Особа-2 (колишній чоловік) вселився до цього будинку як член сім`ї власника і продовжує користуватися ним і після розірвання шлюбу з Особа-1 та припинення сімейних відносин, що унеможливлює користування житлом його власницею та малолітньою дитиною, яка залишилася проживати разом із матір`ю. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. У спірних правовідносинах права позивачки як власниці житлового будинку захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Разом з тим, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Таким чином, у цій справі питання про припинення права користування житловим приміщення має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та встановлених статтею 50 ЖК Української РСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Крім того, необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності позивача, права відповідача як колишнього члена її сім`ї на користування квартирою. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і є пропорційним до поставленої законної мети (рішення ЄСПЛ від 26 лютого 2002 року у справі «Кутцнер проти Німеччини» (Kutzner v. Germany), пункт 60). Велика Палата Верховного Суду врахувала вимоги Особи-1 про визнання припиненим права користування спірним будинком на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції. Вважає, що припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки, Особа-2 має постійне зареєстроване місце проживання за іншою адресою, спірний житловий будинок має дві житлові кімнати, в одній з яких проживає син сторін, якому на час перегляду справи у касаційному порядку виповнилося 13 років, позивач з дитиною змушена проживати у батьків, оскільки, окрім спірного житлового будинку, іншого житла не має, однак змушена забезпечити належні житлові умови не лише для себе, але і для малолітнього сина, який проживає разом з нею. Разом з тим, встановивши, що права позивачки порушені у контексті статті 8 Конвенції, необхідно зазначити, що порушено і її права як власниці житлового приміщення, гарантовані також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивачки, з якою після розірвання шлюбу залишився проживати син, тому відповідач як колишній член її сім`ї втратив право на користування будинком, оскільки він вже не є членом її сім`ї, не зареєстрований у спірному житловому будинку. Таким чином, у справі, яка переглядається, інтереси позивачки як власника житла та користувача цим житлом перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, та який, за доводами позивачки, забезпечений іншим житловим приміщенням, що ним не спростовано.
 
В постанові Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 334/8096/18 (провадження № 61-967св20) зазначено, що в період з 30 березня 1996 року по 22 серпня 2012 року позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі. 29 січня 2002 року відповідач придбав двокімнатну квартиру і сторони стали проживати в ній. Позивач перестала мешкати в квартирі з травня 2012 року. Рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 25 грудня 2012 року, зокрема, переведено право покупця на позивачку та визнано за нею право власності на спірну квартиру. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Згідно з частиною другою статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Разом з цим статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції; органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. У справі, яка переглядається, встановивши, що з 2002 року відповідач постійно проживає у спірному житлі, набув право користування квартирою як член сім`ї позивача, сплачує всі комунальні послуги та несе інші витрати на утримання житлового приміщення; квартира має дві окремі житлові кімнати, тому позивач за бажанням могла користуватися та проживати в окремій кімнаті, але вона постійно проживає в іншому регіоні України; негативних наслідків для власника квартири, які зазначені позивачем у позовній заяві, не доведені; оцінивши баланс інтересів сторін, дослідивши питання виселення відповідача на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову. 
 
В постанові Верховного Суду від 18 листопада 2021 року у справі № 161/2690/20 (провадження № 61-6215св21) вказано, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Також необхідно досліджувати питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Встановивши, що відповідач є особою похилого віку (1952 року народження), вселився до спірної квартири за згодою наймача та повнолітніх членів його сім`ї і до приватизації такого житла, спірна квартира є його єдиним житлом, в якому він постійно проживає понад 25 років, оцінивши виселення відповідача на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Висновки судів попередніх інстанцій узгоджуються із висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), підстав для відступу від яких колегією суддів не встановлено.
 
Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і наведений в ній перелік не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
 
Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
 
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором(частина перша статті 5 ЦПК України). 
 
Відповідно до частин першої, третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Встановивши, що відповідач є особою похилого віку, вселився до спірної квартири за згодою позивача до приватизації нею житла, спірна квартира є його єдиним місцем проживання (докази на підтвердження протилежного в матеріалах справи відсутні), в якому він зареєстрований та постійно проживає понад 15 років, і що негативні наслідки для власника квартири, які зазначені в позовній заяві (вчинення колишнім чоловіком фізичного та/або психологічного насильства та створення ним перешкод у користуванні житловим приміщенням),  ОСОБА_1 не доведені, оцінивши баланс інтересів сторін, дослідивши питання виселення відповідача на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті в контексті статті 8 Конвенції, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
 
При цьому, оскільки місцевим судом було вирішено питання про відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку із задоволенням позовних вимог, однак за результатами апеляційного перегляду справи в позові відмовлено, то суд апеляційної інстанції обґрунтовано скасував додаткове рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 29 червня 2021 року, яке стосувалося розподілу таких витрат. 
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Що стосується підстави, з якої відкрито касаційне провадження у справі, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, то її обґрунтування, наведене заявником в касаційній скарзі, не свідчить про помилковість застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, оскільки викладені в оскаржуваному судовому рішенні в цій справі висновки суду не суперечать правовим висновкам, викладеним у вищенаведеній постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), щодо необхідності суду дослідити питання пропорційності застосування відповідного заходу та дотримання балансу між захистом права власності особи на житло та правом іншої особи на користування ним.
 
У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції врахував вимоги  ОСОБА_1 про визнання припиненим права на користування спірною квартирою на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції. При цьому суд обґрунтовано виходив з того, що вказані вимоги не відповідають такій пропорційності з огляду на те, що для відповідача спірна квартира є єдиним житлом (докази на підтвердження протилежного відсутні і під час розгляду справи позивач не посилалася на наявність в її колишнього чоловіка іншого жилого приміщення). Сам по собі факт проживання позивача разом із сином (який інколи під час її перебування на роботі знаходиться з батьком) в орендованій квартирі, за відсутності доказів створення їй відповідачем перешкод у користуванні спірним жилим приміщенням (вчинення фізичного та/або психологічного насильства стосовно неї чи дитини та існування між сторонами вкрай неприязних стосунків), не може свідчити про вимушеність вчинених позивачем дій щодо залишення спірної квартири з метою забезпечити належні житлові умови.
 
Доводи касаційної скарги щодо неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Судувід 16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18), від 27 лютого 2019 року у справі № 357/7940/16-ц (провадження № 61-25704св18), від 14 серпня 2019 року у справі № 702/101/18 (провадження № 61-42856св18), за змістом яких у разі виникнення спору між власником та членами його сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, підлягають відхиленню з огляду на наявність правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у вищенаведених постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) та від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), щодо необхідності при вирішенні спорів між власником житла та колишніми членами його сім`ї дослідити питання пропорційності застосування відповідного заходу та дотримання балансу між захистом права власності особи на житло та правом іншої особи на користування ним у контексті відповідних положень Конвенції.
 
Проаналізувавши зміст оскаржуваної постанови з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що судом апеляційної інстанції було ухвалене судове рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки апеляційного суду в цій справі відповідають правовій позиції, наведеній Верховним Судом у вищезгаданих постановах від 03 листопада 2021 року у справі № 334/8096/18 (провадження № 61-967св20) та від 18 листопада 2021 року у справі № 161/2690/20 (провадження № 61-6215св21).
 
З урахування викладеного Верховний Суд в цій справі дійшов висновку про необґрунтованість наведених в касаційній скарзі підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків апеляційного суду та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
 
Оскаржувані судові рішення апеляційного суду відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бикової Римми Юріївни залишити без задоволення.
 
Постанову Сумського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року та додаткову постанову цього суду від 07 вересня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	І. М. Фаловська  	
Судді:	В. М. Ігнатенко  	
 	С. О. Карпенко  	
 	С. Ю. Мартєв  	
 	В. А. Стрільчук