ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2021 р. 	Справа № 440/5238/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Жигилія С.П. ,  Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 28.07.2021, головуючий суддя І інстанції: О.О. Кукоба, м. Полтава,  по справі № 440/5238/21
за позовом               Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів  
до               Товариства з обмеженою відповідальністю "Кремуніверсалпостач"                       
про стягнення адміністративно-господарських санкцій,

ВСТАНОВИВ

Полтавське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі по тексту - ПОВ ФСЗІ, позивач) звернулось до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кремуніверсалпостач" (далі по тексту –ТОВ "Кремуніверсалпостач", відповідач), в якому просило суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кремуніверсалпостач" (код ЄДРПОУ 37158215, 39601, Полтавська обл., місто Кременчук, пров. Героїв Бресту, буд. 44-А) на користь Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції у розмірі 27813,64 та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 200,16 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачем у спірних відносинах не виконано обов`язку у 2020 році щодо працевлаштування осіб з інвалідністю, встановленого ст.19 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні", що є підставою для сплати ним адміністративно-господарських санкцій, передбачених положеннями ст. 20 вказаного Закону, у розмірі 27813,64 грн, які розраховано на підставі звіту про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю за формою 10-ПОІ від 01.03.2021 за 2020 рік. У зв`язку з чим, також вважає, що позивач має сплатити пеню у розмірі 200,16 грн, розрахунок якої додано до позовної заяви.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 28.07.2021 року по справі № 440/5238/21 у задоволенні позовних вимог Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кремуніверсалпостач" про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені – відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (код ЄДРПОУ 13937406; вул. Європейська, 49, м. Полтава, Полтавська область, 36039) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Кремуніверсалпостач" (код ЄДРПОУ 37158215; пров. Героїв Бресту, 44а, м. Кременчук, Полтавська область, 39601) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3200,00 грн (три тисячі двісті гривень).
Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського  окружного адміністративного суду від 28.07.2021 по справі № 440/5238/21 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції приймаючи оскаржуване рішення, встановивши обставини щодо пропуску позивачем, встановленого вимогами п.4 ч.3 ст.50 Закону України «Про зайнятість населення» та п.5 розділу 1 Порядку подання форми звітності № 3-ПН “Інформація про попит на робочу силу (вакансії)”, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України 31.05.2013 № 316, строку подання до центру зайнятості звітів за формою № 3-ПН (не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії) не надав їм належної оцінки, у зв`язку з чим дійшов невірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Разом з цим, матеріалами справи підтверджено, що наказом №41-к від 03.01.2020 позивачем було створено робоче місце для працевлаштування особи з інвалідністю, а звіт за формою № 3-ПН, яким повідомлено центр зайнятості про наявність вказаної посади складено лише 31.01.2020, тобто з порушенням вказаного строку.
Крім того, вказує, що визначені позивачем у звіті №3-ПН від 31.01.2020 вимоги до кандидата на вакансію швачки в частині наявності стажу та кваліфікаційного рівня «молодший спеціаліст», встановлюють непрямі обмеження прав людей щодо працевлаштування та суперечать ст.24 Конституції України, ч.2 ст.24 Кодексу законів про працю України, оскільки, по-перше, жодними кваліфікаційними вимогами до робітничих посад не передбачено вимог до стажу роботи, по-друге, відповідно до державних стандартів особі, яка опанувала зазначену професію (швачки) присвоюється освітньо-кваліфікаційний рівень «кваліфікований робітник». В Україні не готують «молодших спеціалістів» за спеціальністю швачка.
Також заперечує проти задоволення вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу, оскільки  вважає їх безпідставними, завищеними, необґрунтованими та недоведеними.
Відповідач, в надісланому до суду відзиві на апеляційну скаргу, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, як законне, обґрунтоване та прийняте із правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Твердження апелянта про порушення позивачем п.4 ст.3 ст50 Закону України «Про зайнятість населення» шляхом невчасного подання звіту за формою №3-ПН вважає таким, що не має жодного відношення до предмету розгляду даної справи, оскільки перевірка вказаних обставин відноситься до повноважень відповідного центру зайнятості, а тому не може впливати на розгляд даної справи. Також вказує, що ним не було вчинено жодних дій, спрямованих на обмеження прав осіб з інвалідністю, а навпаки створено всі умови для працевлаштування особи з інвалідністю та повідомлено про наявну вакансію уповноважений орган, отже, вжито всіх необхідних заходів для виконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю, а тому він не повинен сплачувати адміністративно-господарські санкції та пеню за недотримання вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні». Також, вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції в частині задоволення вимог про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 3200 грн.
При цьому, посилаючись на приписи ч. ч. 1, 3 ст. 132, ч.1 ст. 139, ч.4 ст. 134 КАС України, просить суд апеляційної інстанції стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 1500 грн.
Позивач, в надісланій до суду відповіді на відзив на апеляційну скаргу наполягає на тому, що неналежне інформування центру зайнятості про наявність вільних місць для осіб з інвалідністю, а саме неподання звітів за формою № 3-ПН про наявність вакансій для осіб з інвалідністю державній службі зайнятості є порушенням п.4 ч.3 ст.50 Закону України «Про зайнятість населення» та п.5 розділу 1 Порядку подання форми звітності № 3-ПН “Інформація про попит на робочу силу (вакансії)”, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України 31.05.2013 № 316, що має наслідком застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій. Зауважує, що дійсно періодичності подачі звітності за формою №3-ПН законодавством не встановлено, однак передбачено, що така звітність подається не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, тобто встановлено одноразове інформування про кожну вакансію, в разі дотримання вимог якого можна стверджувати про виконання роботодавцем обов`язку своєчасного подання інформації про попит на робочу силу (вакансії). З посиланням на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 06.02.2020 у справі №920/385/19, вказує, що встановлення відповідачем до працівника кваліфікаційних вимог щодо освіти, яку не можливо отримати за професією «швачка» не відповідає гарантіям та завданням, визначеним Законом України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні». 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження)
Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що ТОВ "Кремуніверсалпостач" у визначеному законом порядку зареєстровано як юридичну особу, код ЄДРПОУ 37158215. 
01.03.2021 відповідачем подано до ПОВ ФСЗІ звіт за формою №10-ПОІ про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2020 рік, вх.№3992 /а.с. 3/. 
За змістом вказаного звіту середньооблікова кількість штатних працівників роботодавця у 2020 році становила 11 осіб, фонд оплати праці штатних працівників – 611,9 тис. грн; кількість осіб з інвалідністю - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" – одна особа, середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлено інвалідність, за 2020 рік – нуль осіб.
Вважаючи, що відповідачем у 2020 році не виконано нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю, позивачем нараховано відповідачу адміністративно-господарські санкції у розмірі 27813,64 грн та пеню за несвоєчасну сплату останніх у розмірі 200,16 грн.
У зв`язку з несплатою відповідачем адміністративно-господарських санкцій та пені, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач вжив усі передбачені чинним на момент виникнення спору законодавством заходи, спрямовані на працевлаштування осіб з інвалідністю на підприємстві, а тому він не може бути притягнутий до відповідальності, передбаченої статтею 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".
Зауважив, що недотримання ТОВ "Кремуніверсалпостач" строку подання до державної служби зайнятості інформації про наявність вакансії для працевлаштування особи з інвалідністю не є достатньою підставою для застосування до відповідача адміністративно-господарського штрафу, адже передумовою для його застосування є сукупність обставин (не створення робочого місця для працевлаштування особи з інвалідністю, не повідомлення державної служби зайнятості про наявність вакансії тощо).
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" № 875-ХІІ (далі по тексту - Закон № 875-ХІІ, в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.
При цьому, частиною другою статті 19 Закону 875-XII зобов`язано підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, самостійно розраховувати кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті та забезпечувати працевлаштування інвалідів.
Частиною першою статті 20 Закону № 875-ХІІ встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. 
Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.
Сплату адміністративно-господарських санкцій і пені підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, проводять відповідно до закону за рахунок прибутку, який залишається в їх розпорядженні після сплати всіх податків і зборів (обов`язкових платежів).
Частиною першою статті 238 Господарського кодексу України передбачено, що за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.
Частиною другою вказаної статті регламентовано, що види адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами.
Отже, законом передбачена відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій для підприємств, які не забезпечили середньооблікову чисельність працюючих інвалідів відповідно до установленого нормативу.
Відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Частиною другою наведеної статті встановлено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.
Зі змісту частини другої статті 218 Господарського кодексу України вбачається, що вказана норма встановлює підстави для звільнення від відповідальності, як за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання (за що встановлено відповідальність у вигляді відшкодування збитків, штрафні санкції, або оперативно-господарські санкції), так і за порушення правил здійснення господарської діяльності (за що встановлено відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій).
Отже, суб`єкт звільняється від відповідальності, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності (тобто від адміністративно-господарських санкцій), якщо доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення.
У зв`язку з цим, для правильного вирішення спору необхідно перевірити, чи вжито відповідачем залежних від нього заходів для недопущення порушення правил здійснення господарської діяльності, яке полягає у необхідності забезпечення середньооблікової чисельності працюючих інвалідів відповідно до установленого нормативу.
Згідно з пунктом 4 частини третьої статті 50 Закону України “Про зайнятість населення” № 5067-VI (далі по тексту - Закон № 5067-VI) роботодавці зобов`язані, зокрема, своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії); заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємств, установ, організацій, скороченням чисельності або штату працівників підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання за два місяці до вивільнення.
Отже, своєчасно та в повному обсязі надавши інформацію про попит на вакансії підприємство, фактично, вживає усіх залежних від нього передбачених законом заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.
На виконання пункту 4 частини третьої статті 50 Закону № 5067-VI, наказом Міністерства соціальної політики України № 316 від 31 травня 2013 року затверджено Порядок подання форми звітності № 3-ПН “Інформація про попит на робочу силу (вакансії)”. В контексті прийнятого Закону № 5067-VI, та затвердженого Порядку подання форми звітності № 3-ПН “Інформація про попит на робочу силу (вакансії)” на роботодавців покладено обов`язок подавати до відповідного центру зайнятості звітність форми № 3-ПН лише за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через 3 робочі дні з дати відкриття вакансії.
Колегія суддів зауважує, що періодичності подачі звітності за формою № 3-ПН законодавством не встановлено, а передбачено, що така звітність подається не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, тобто передбачено одноразове інформування про кожну вакансію. Тому, якщо роботодавець одноразово подав звітність форми № 3-ПН “Інформація про попит на робочу силу (вакансії)” у строк не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, він виконав обов`язок своєчасно та в повному обсязі у встановленому порядку подати інформацію про попит на робочу силу (вакансії). Це означає, що в такому випадку учасник господарських відносин вжив залежних від нього передбачених законодавством заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 червня 2018 року по справі №806/1368/17, від 20.05.2019 у справі №820/1889/17.
Аналіз наведених вище норм законодавства свідчить про те, що законодавцем чітко визначені обов`язки підприємств, установ, організацій, фізичних осіб, які використовують найману працю :
- виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця,
- створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації;
- забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством;
- надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів;
- звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість і працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;
- в разі невиконання такого нормативу - щороку сплачувати відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції.
Відтак, на підприємство покладається обов`язок самостійного працевлаштування інвалідів шляхом створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та належного інформування про таку кількість створених робочих місць органи працевлаштування інвалідів, в тому числі і центри зайнятості. 
Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі П/811/693/17, від 02 травня 2018 року у справі № 804/8007/16, від 13 червня 2018 року у справі № 819/639/17.
При цьому, Законом № 875 також визначено, що працевлаштування інвалідів здійснюється або шляхом їх безпосереднього звернення до підприємства, або шляхом звернення до державної служби зайнятості, яка в свою чергу здійснює пошук підходящої роботи для працевлаштування такого інваліда.
З огляду на викладене, обов`язок по працевлаштуванню інвалідів відповідно до встановленого Законом нормативу покладається як на роботодавців, так і на державну службу зайнятості. Механізм реалізації зазначеної програми працевлаштування передбачає здійснення певних заходів з боку підприємств.
Доказом, який свідчить про створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальних робочих місць, та інформування органів зайнятості про наявність вільних робочих місць для інвалідів, є звіт форми № 3-ПН.
Таким чином, передбачена частиною першою статті 20 Закону № 875 міра юридичної відповідальності у вигляді виникнення обов`язку здійснити грошовий платіж на користь Фонду соціального захисту інвалідів має наставати або 1) в разі порушення роботодавцем вимог частини третьої статті 18 Закону № 875, а саме: невиділення та нестворення робочих місць, ненадання державній службі зайнятості інформації, незвітування або неналежне звітування перед Фондом соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів, оскільки саме ця бездіяльність має своїм фактичним наслідком позбавлення державної служби зайнятості можливості організувати працевлаштування інвалідів, або 2) у разі порушення роботодавцем вимог частини третьої статті 17, частини першої статті 18, частин другої, третьої та п`ятої статті 19 Закону № 875, що полягає у безпідставній відмові у працевлаштуванні інваліда, який звернувся до роботодавця самостійно чи був направлений до нього державною службою зайнятості.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 15 квітня 2019 року у справі № 820/2190/17, яка в силу ч.5 ст.242 КАС України є обов`язковою для врахування.
З матеріалів справи вбачається, що 03.01.2020 директором ТОВ «Кремуніверсалпостач» було видано наказ № 41-к «Про створення робочого місця», яким наказано створити з 03 січня 2020 року одне вакантне місце на посаду швачки і потрібні умови для працевлаштування 1 особи з інвалідністю та щомісяця надавати до центру зайнятості звіт за формою №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», затвердженого наказом Мінсоцполітики від 31.05.2013 №316, зазначивши в його п.4 розділу ІІ, що на вакантну посаду потрібен інвалід.
При цьому, як вбачається з матеріалів справи, звіт за формою №3-ПН з інформацією про створення на підприємстві вказаної вакансії було подано відповідачем до територіального центру зайнятості 30.01.2021 року, тобто, з порушенням, встановленого наведеним вище Порядком подання форми звітності № 3-ПН “Інформація про попит на робочу силу (вакансії)”, триденного строку з дати відкриття вакансії для подання такого звіту, що в свою чергу свідчить про порушення відповідачем, передбаченого пунктом 4 частини третьої статті 50 Закону № 5067-VI обов`язку щодо своєчасного подання до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформації про попит на робочу силу (вакансії).
Доводи відповідача про те, що пропуск вказаного строку зумовлено необхідністю придбання відповідного обладнання, підведення електричних та технічних комунікацій, внесення змін до виробничих та фінансових планів, тобто вжиттям заходів з облаштування робочого місця, колегія суддів не приймає, оскільки, по-перше, відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження неможливості вжиття відповідних заходів до видання вказаного наказу від 03.01.2002 про створення вакансії, по-друге, не можна вважати, що дата подання до центру зайнятості відповідного звіту за формою №3-ПН одночасно буде датою направлення останнім до ТОВ «Кремуніверсалпостач» відповідного працівника – особи з інвалідністю.
З огляду на викладене, враховуючи порушення відповідачем вимог п. 5 розділу Порядку подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», шляхом подання до центру зайнятості звіту за формою №3-ПН з пропущенням встановленого вказаною нормою строку, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій у розмірі 27813,64 грн та пені, нарахованої за порушення термінів сплати останніх у розмірі 200,16 грн, що відповідає положенням ст. 20 Закону № 875.
Водночас, доводи позивача про те, що визначеними відповідачем у звіті №3-ПН від 31.01.2020 вимогами до кандидата на зайняття вакансії швачки встановлено непрямі обмеження прав людей щодо працевлаштування, що суперечать ст.24 Конституції України, ч.2 ст.24 Кодексу законів про працю України не беруться до уваги колегією суддів, оскільки надання судом оцінки вказаним обставинам виходить за межі предмету розгляду даної справи та жодним чином не впливає на встановлення судом обставин щодо виконання/невиконання відповідачем обов`язку, передбаченого ст. 19 Закону № 875 щодо здійснення працевлаштування осіб з інвалідністю у рахунок нормативів робочих місць.
Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кремуніверсалпостач" на користь Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарських санкцій у розмірі 27813,64 та пені за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 200,16 грн. 
Враховуючи наведені висновки суду апеляційної інстанції про задоволення позовних вимог позивача, що в свою чергу зумовлює задоволення вимог апеляційної скарги, підстави для розгляду та відповідно, задоволення вимог відповідача, викладених у відзиві на апеляційну скаргу про стягнення з ПОВ ФСЗІ на користь ТОВ «Кремуніверсалпостач» витрат на правничу допомогу у розмірі 1500 грн відсутні.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення “Серявін та інші проти України”) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Як зазначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини по справі “Серявін та інші проти України”, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення. 
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до п.п. 1, 2 ч.1 ст. 317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.
З огляду на викладене, враховуючи, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 28.07.2021 по справі № 440/5238/21 підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог. 
Керуючись ч.4 ст.229, ч.44 ст.241, ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325,326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів - задовольнити.
Рішення  Полтавського окружного адміністративного суду від 28.07.2021 по справі № 440/5238/21 - скасувати.
Прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кремуніверсалпостач" про стягнення адміністративно-господарських санкцій.
Стягнути на користь Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (вул. Європейська, 49, м. Полтава, Полтавська область, 36039, код ЄДРПОУ 13937406) за рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Кремуніверсалпостач" (пров. Героїв Бресту, 44а, м. Кременчук, Полтавська область 39601, код ЄДРПОУ 37158215) адміністративно-господарські санкції у розмірі 27813 (двадцять сім тисяч вісімсот тринадцять) грн 64 коп та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 200 (двісті) грн 16 коп. . 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Т.С. Перцова 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	С.П. Жигилій    О.А. Спаскін