Ухвала
Іменем України
 
24 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 308/9092/21
провадження № 61-18564ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 липня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року в справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову до подання позовної заяви,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, посилаючись на те, що вона має намір пред`явити позов до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Єврокредит» (далі - ТОВ «ФК «Єврокредит»), ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Лекс Істейт» (далі - ТОВ «Лекс Істейт»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Тячівська міська рада Закарпатської області в особі державного реєстратора Лазар Діани Василівни, про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності, визнання недійсними договорів іпотеки, витребування майна з чужого незаконного володіння. 13 липня 2007 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 115/7-07, за умовами якого ОСОБА_3 отримав у кредит грошові кошти в розмірі 180 000 грн, які підлягали поверненню не пізніше 12 березня 2012 року. В забезпечення виконання взятих на себе зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_3 уклав з банком нотаріально посвідчені іпотечні договори від 13 липня 2007 року № 196/23-2007 і від 25 лютого 2008 року    № 29/23-2008, за якими передав в іпотеку банку належне йому домоволодіння по АДРЕСА_1 та нежитлову будівлю, кафе-бар по АДРЕСА_2 . В подальшому банк відступив право вимоги за кредитним договором Товариству з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи»), уклавши з останнім договір відступлення прав вимоги і договір про передачу прав за договорами забезпечення від 17 грудня 2012 року. У зв`язку з неможливістю ОСОБА_3 виконувати взяті на себе зобов`язання за кредитним договором з об`єктивних причин ТОВ «Кредитні ініціативи» надіслало йому вимогу від 27 березня 2015 року № ПІБ/Д/18 про дострокове повернення кредиту. Крім того, ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до суду з позовами про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на іпотечне майно. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 грудня 2014 року у справі № 308/2317/14-ц в задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи» про звернення стягнення на іпотечне майно відмовлено. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 січня 2017 року у справі № 308/4218/15-ц частково задоволено позов ТОВ «Кредитні ініціативи», стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» 176 844,96 грн заборгованості за кредитним договором. 05 листопада 2020 року ОСОБА_3 помер. Спадкоємцем померлого є вона ( ОСОБА_2 ), яка прийняла спадщину, що підтверджується довідкою нотаріуса від 07 липня 2021 року № 45/02-14. 28 травня 2021 року під час оформлення своїх спадкових прав вона дізналася, що ТОВ «ФК Єврокредит» надіслало вже покійному ОСОБА_3 вимогу № 0121 про наявність в нього кредитної заборгованості в розмірі 1 399 496,36 грн і повідомлення № 0221 про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки. В подальшому 03 червня 2021 року державним реєстратором Тячівської міської ради Закарпатської області Лазар Д. В. прийнято рішення і внесено до відповідних реєстрів записи про позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації за ТОВ «ФК Єврокредит» права власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 та нежитлову будівлю кафе-бар по АДРЕСА_2 . 08 червня 2021 року між ТОВ «ФК Єврокредит» та ОСОБА_1 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за яким право власності на названі об`єкти нерухомого майна перейшло до ОСОБА_1 . Через тиждень, 15 червня 2021 року, ОСОБА_1 уклав з ТОВ «Лекс Істейт» договір позики на суму 1 000 000 грн, які зобов`язався повернути лише через місяць - 15 липня 2021 року. В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором позики ОСОБА_1 передав вищезгадане нерухоме майно в іпотеку ТОВ «Лекс Істейт», уклавши відповідні договори. Така поведінка ОСОБА_1 та надто стислий строк вказаної позики (лише один місяць), на її думку, дає достатні підстави вважати, що ним не буде своєчасно виконане зобов`язання за договором позики, що дасть можливість ТОВ «Лекс Істейт» вже з 16 липня 2021 року звернути стягнення на нерухоме майно, яке раніше належало спадкодавцю ОСОБА_3 , в позасудовому порядку. Після смерті ОСОБА_3 відбулися численні і явні порушення вимог законодавства, внаслідок чого вона незаконно позбавлена можливості оформити свої спадкові права на нерухоме майно.
 
Враховуючи наведене, ОСОБА_2 просила: накласти арешт на домоволодіння по АДРЕСА_2 та на нежитлову будівлю - кафе-бар по АДРЕСА_2 ; заборонити ТОВ «Лекс Істейт» та іншим особам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо вказаних об`єктів нерухомого майна (в тому числі звертати стягнення на них в позасудовому порядку) до набрання рішенням суду у справі законної сили. 
 
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 липня 2021 року, залишеною без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року, заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково.  Накладено арешт на домоволодіння по АДРЕСА_2 (житловий будинок (літ. а); навіс (літ. б); огорожу (поз. № 1-3); а також нежитлову будівлю кафе-бар (літ. а); тераса (літ. б)) по АДРЕСА_2 . В задоволенні іншої частини вимог заяви відмовлено.
 
Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що між сторонами дійсно виник спір щодо майна - домоволодіння по АДРЕСА_2 та нежитлової будівлі - кафе-бару по АДРЕСА_2 в цьому ж селі. ОСОБА_2 подала до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області позов, в якому просить скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на вказане майно, про визнання недійсним договорів іпотеки та про витребування майна з чужого незаконного володіння (справа № 308/10527/21). Невжиття заходу забезпечення позову у вигляді накладенням арешту на спірне майно може в майбутньому ускладнити виконання судового рішення. Можливість реєстрації та набуття права власності на спірне майно за іпотекодержателем ТОВ «Лекс Істейт» і можливість подальшого відчуження майна є достатньо обґрунтованим припущенням того, що таке майно може вибути від актуального власника на момент виконання можливого рішення про задоволення позову.
 
12 листопада 2021 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 липня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що вживаючи заходи забезпечення позову, місцевий суд роз`яснив ОСОБА_2 положення частини четвертої статті 152 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), згідно з якою у разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів, якщо інші строки не встановлено законом, а у разі подання заяви про арешт морського судна - тридцяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову. Заява про забезпечення позову подана ОСОБА_2 15 липня 2021 року, тому вона повинна була пред`явити відповідний позов не пізніше 25 липня 2021 року. Однак ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом лише 06 серпня 2021 року, тобто з пропуском встановленого частиною четвертою статті 152 ЦПК України строку. Тому вжиті судом заходи забезпечення позову підлягають скасуванню на підставі частини тринадцятої статті 158 ЦПК України. Крім того, звертаючись із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_2 не надала об`єктивних доказів на підтвердження своїх вимог і не вказала, яким чином невжиття заходів забезпечення позову може вплинути на виконання ймовірного рішення суду про задоволення позову. Також ОСОБА_2 не довела, що будь-які особи мають намір відчужити спірні об`єкти нерухомого майна. Накладення арешту на спірне майно є фактичним виконанням рішення суду та призводять до порушення його майнових прав. Також суди дійшли помилкового висновку про можливість не вирішувати питання про зустрічне забезпечення на етапі розгляду заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову. У постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 753/2380/18 наголошено на обов`язковості вирішення питання зустрічного забезпечення у разі його заявлення відповідачем у справі.
 
Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 149 України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
 
Згідно з пунктом 1 частини першої, частиною третьою статті 150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 22 грудня 2006 року №  9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
 
Тобто метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
 
Судами встановлено, що в обґрунтування заяви про забезпечення позову ОСОБА_2 вказала, що між сторонами виник спір, зазначила про свій намір подати позовну заяву до ТОВ «ФК Єврокредит», ОСОБА_1 , ТОВ «Лекс Істейт», третя особа - Тячівська міська рада Закарпатської області в особі державного реєстратора Лазар Діани Василівни, посилаючись обставини, наведені вище у вказаній заяві, в якій ОСОБА_2 також зазначила, що ці обставини дають достатні підстави вважати, що позичальником не буде своєчасно виконане зобов`язання, що дає можливість іпотекодержателю ТОВ «Лекс Істейт» вже з 16 липня 2021 року звернути стягнення на спірне нерухоме майно, яке раніше належало ОСОБА_3 . Після смерті ОСОБА_3 відбулися численні порушення вимог законодавства, внаслідок чого вона незаконно позбавлена можливості оформити свої спадкові права на спірне нерухоме майно.
 
ОСОБА_2 також зазначила, що перехід права власності на спірне домоволодіння і нежитлову будівлю кафе-бар до ТОВ «ФК Єврокредит» та реєстрація за ним права власності є незаконними, у зв`язку з чим неправомірним є подальше відчуження цього майна ОСОБА_1 та передача ним майна в іпотеку. ОСОБА_3 помер 05 листопада 2020 року , тобто до моменту відступлення прав вимоги на користь ТОВ «ФК Єврокредит», новий кредитор не з`ясував цієї обставини, не пред`являв свої вимоги до спадкоємця, що прийняв спадщину, в порядку статті 1281 Цивільного кодексу України, всупереч частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку» не надсилав їй письмової вимоги про усунення порушення. Розмір заборгованості у вимозі від 28 травня 2021 року № 0121 в сумі 1 399 496,36 грн є необґрунтованим, нарахування такої заборгованості є безпідставним та неправомірним, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилося після пред`явлення до позичальника вимоги від 27 березня 2015 року про дострокове повернення кредиту.
 
Суди попередніх інстанцій пересвідчилися, що між сторонами дійсно виник спір щодо права власності на спірне нерухоме майно та щодо підстав для його відчуження. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову бути домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
 
Врахувавши доводи заяви про забезпечення позову та характер спору, суди дійшли правильного висновку про те, щоневжиття заходів забезпечення позову може мати негативні наслідки та ускладнити виконання ймовірного судового рішення в разі задоволення позову, оскільки відчуження спірного нерухомого майна дійсно може призвести до ускладнення або ж взагалі неможливості виконання рішення суду. 
 
Вжитий місцевим судом захід забезпечення позову до його подачі є співмірним з вимогами щодо захисту прав заявника.
 
Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер, а тому накладення арешту на нерухоме майно до ухвалення рішення у справі не порушує законні права та інтереси власника.
 
Тобто ОСОБА_1 лише тимчасово позбавлений можливості відчуження спірного нерухомого майна, при цьому він не обмежений в реалізації своїх прав як власника на володіння і користування цим майном.
 
З огляду на наведене висновки судів попередніх інстанцій щодо співмірності застосованого заходу забезпечення позову узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18.
 
Аргументи заявника про те, що в порушення вимог процесуального закону суди не вирішили питання зустрічного забезпечення, також не заслуговують на увагу, так як згідно з частиною першою статті 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Обставини, за яких суд зобов`язаний застосувати зустрічне забезпечення, визначені частиною третьою статті 154 ЦПК. Зі змісту оскаржуваних судових рішень не вбачається встановлення судами таких обставин. Відповідно до частини шостої статті 154 ЦПК України питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову. Якщо клопотання про зустрічне забезпечення подане після застосування судом заходів забезпечення позову, питання зустрічного забезпечення вирішується судом протягом десяти днів після подання такого клопотання.
 
Враховуючи наведене, ОСОБА_1  не позбавлений можливості звернутися до суду з клопотанням про зустрічне забезпечення, обґрунтувавши наявність відповідних підстав.
 
Крім цього, ОСОБА_1 не вказав, яких саме збитків завдає йому вжитий місцевим судом захід забезпечення позову.
 
Доводи касаційної скарги про неврахування судами правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 753/2380/18 щодо обов`язковості вирішення питання зустрічного забезпечення у разі його заявлення відповідачем у справі, є безпідставними, так як правові висновки, викладені у вказаній постанові, стосувалися випадку, передбаченого пунктом 1 частини третьої статті 154 ЦПК України, коли суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення (якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові). Натомість, з оскаржуваних судових рішень в цій справі не вбачається, що ОСОБА_1 звертався до суду із заявою про застосування зустрічного забезпечення, а також не встановлено обставин, передбачених пунктом 1 частини третьої статті 154 ЦПК України.
 
Що стосується посилання заявника на те, що ОСОБА_2 не виконала вимог частини четвертої статті 152 ЦПК України, не пред`явила позов протягом десяти днів з часу подання заяви про забезпечення позову, то воно не заслуговує на увагу, так як вказані обставини можуть тягнути за собою скасування заходів забезпечення позову, однак не є підставою для скасування ухвали про забезпечення позову, відповідність вимогам закону якої визначається на час її постановлення.
 
Аргументи касаційної скарги не спростовують правильних висновків судів попередніх інстанцій щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову і не свідчать про порушення судами норм процесуального права.
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.
 
Тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
 
Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів.
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 липня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року в справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову до подання позовної заяви.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук   В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко