Ухвала
 
18 жовтня 2021 року
м. Київ
 
справа № 466/2893/14
провадження № 61-14340ск21
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про відвід судді Лідовця Руслана Анатолійовича від участі у розгляді справи за позовом Акціонерного товариства «Галичфарм» до Львівської міської ради, ОСОБА_1 , третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Львівській області, про визнання недійсними рішення та державного акта на право власності на землю та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Галичфарм», Львівської міської ради, третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Львівській області, про визнання незаконною ухвали, визнання незаконним рішення, визнання недійсним та скасування державного акта на право постійного користування землею, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 27 липня                  2021 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Галичфарм» (далі - ПАТ «Галичфарм») звернулося до суду з позовом до Брюховицької селищної ради Львівської області, ОСОБА_1 , третя особа - відділ Держземагентства у м. Львові, про визнання недійсними рішення та державного акта на право власності на землю.
 
У червні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Галичфарм», Брюховицької селищної ради Львівської області, третя особа - відділ Держземагентства у м. Львові, про визнання незаконною ухвали, визнання незаконним рішення, визнання недійсним та скасування державного акта на право постійного користування землею, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.
 
Справа переглядалася судами неодноразово.
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 17 грудня 2015 року позов ПАТ «Галичфарм» задоволено. Визнано недійсним рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної ради від 24 травня 1994 року № 180 «Про надання у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків та господарських будівель» щодо надання у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки у АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0756 га для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарської будівлі. Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю від 17 листопада 1994 року серії ЛВ 731112249, виданий Брюховицькою селищною радою народних депутатів ОСОБА_1 , зареєстрований у книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 249. У задоволенні зустрічного позову                   ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 15 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 грудня 2015 року - залишено без змін.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 15 березня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 18 липня 2017 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 25 березня                   2019 року, у задоволенні позову ПАТ «Галичфарм» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано незаконною ухвалу Брюховицької селищної ради 4-ї сесії 22-го скликання від 04 січня 1995 року «Про внесення змін до ухвали 16-ї сесії Брюховицької селищної Ради народних депутатів «Про вилучення земельної ділянки площею 0,63 га з користування оздоровчого табору « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Визнано незаконним рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної ради від 23 лютого 1995 року № 46 «Про видачу державного акту на право постійного користування Акціонерного товариства «Галичфарм» (далі - АТ «Галичфарм») на оздоровчий табір «Конвалія» в частині включення в земельну ділянку АТ «Галичфарм» земельної ділянки площею 0,0756 га, переданої згідно державного акта на право приватної власності на землю від 17 листопада 1994 року ОСОБА_1 . Визнано недійсним та скасовано державний акт на право постійного користування землею від 28 лютого 1995 року, виданий Брюховицькою селищною радою дитячому оздоровчому табору «Конвалія»                             АТ «Галичфарм» на земельну ділянку площею 3,5351 га у смт. Брюховичі відповідно до рішення Брюховицької селищної ради від 23 лютого 1995 року № 46 у частині включення в цю земельну ділянку земельної ділянки площею 0, 0756 га ,переданої згідно державного акта на право приватної власності на землю від 17 листопада           1994 року ОСОБА_1 . Зобов`язано ПАТ «Галичфарм» усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,0756 га у АДРЕСА_1 шляхом надання ОСОБА_1 доступу до земельної ділянки.
 
Постановою Верховного Суду від 11 грудня 2019 року касаційну скаргу                        ПАТ «Галичфарм» задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду               м. Львова від 18 липня 2017 року та постанову Львівського апеляційного суду від               25 березня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 27 січня 2020 року залучено до участі у справі у якості третьої особи - Головне управління Держгеокадастру у Львівській області.
 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 09 квітня 2021 року залучено до участі у справі за зустрічним позовом ОСОБА_1 у якості відповідача - виконавчий комітет Брюховицької селищної ради Львівської області, виключивши його із числа третіх осіб.
 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2020 року провадження у справі за позовом ПАТ «Галичфарм» та зустрічним позовом                  ОСОБА_1 в частині позовних вимог до виконавчого комітету Брюховицької селищної ради Львівської області закрито на підставі пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України.
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2020 року у задоволенні позову ПАТ «Галичфарм» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено.
 
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 22 червня 2021 року залучено до участі у справі за позовом ПАТ «Галичфарм» та зустрічним позовом ОСОБА_1 у якості відповідача Львівську міську раду як правонаступника Брюховицької селищної ради.
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 27 липня 2021 року апеляційну скаргу ПАТ «Галичфарм» задоволено. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. Позов ПАТ «Галичфарм» задоволено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
19 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного суду від 27 липня 2021 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2020 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 вересня 2021 року касаційну скаргу                                 ОСОБА_1 залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків. Запропоновано заявнику доплатити судовий збір за подання касаційної скарги та надати документ, що підтверджує його сплату. Крім того, заявнику запропоновано уточнити касаційну скаргу, в якій повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав) та направити на адресу Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду уточнену редакцію касаційної скарги з доданими до неї матеріалами відповідно до кількості учасників справи. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.
 
27 вересня 2021 року до Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків касаційної скарги та заява ОСОБА_1 про відвід судді Лідовця Р. А.
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 вересня 2021 року заяву ОСОБА_1 про відвід судді Лідовця Р. А. визнано необґрунтованою та передано до відповідного структурного підрозділу суду для виконання вимог статті 40 ЦПК України.
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у задоволенні заяви                         ОСОБА_1 про відвід судді Лідовця Р. А. відмовлено.
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 жовтня 2021 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 27 липня 2021 року, витребувано справу із суду першої інстанції, роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України та зупинено дію оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції до закінчення касаційного провадження.
 
11 жовтня 2021 року на адресу Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про відвід судді Лідовця Р. А., яка обґрунтована тим, що оскільки ухвалою судді Верховного Суду від 28 вересня 2021 року його попередню заяву про відвід судді Лідовця Р. А. було визнано необґрунтованою та суддею не заявлено самовідвід від розгляду справи, 06 жовтня 2021 року ним було направлено до Вищої ради правосуддя дисциплінарну скаргу щодо вчинення суддею ОСОБА_2 дисциплінарного проступку. Заявник вважає, що подальший розгляд справи відбуватиметься в умовах реального конфлікту інтересів, оскільки розгляд дисциплінарної скарги може мати наслідком притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Посилаючись на положення пункту 5 частини першої статті 36 ЦПК України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 129 Конституції України, пункту 2.5 Бангалорських принципів поведінки суддів,                    ОСОБА_1 зазначає про необхідність відводу судді Лідовця Р. А. від розгляду справи. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року визнано необґрунтованою заяву ОСОБА_1 про відвід судді Лідовця Р. А. у справі № 466/2893/14. 
 
Згідно з частинами другою та третьою статті 40 ЦПК України питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість. Якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу і заява про такий відвід надійшла до суду за три робочі дні (або раніше) до наступного засідання, вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 33 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід.
 
На виконання вимог частини третьої статті 40 ЦПК України заяву про відвід колегії судді Верховного Суду Лідовця Р. А.передано судді Верховного Суду Ступак О. В. у порядку, встановленому частиною першою статті 33 ЦПК України.
 
Заява ОСОБА_1 про відвід колегії суддів не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до положень статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу            і підлягає відводу (самовідводу), якщо: він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі; він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; було порушено порядок визначення судді для розгляду справи; є інші обставини, що викликають сумнів                                         в неупередженості або об`єктивності судді.
 
Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 37 цього Кодексу.
 
Зміст заяви ОСОБА_1 про відвід судді Лідовця Р. А. не свідчить про наявність підстав, передбачених статтею 36 ЦПК України, для відводу судді з огляду на таке.
 
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що наявність безсторонності відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. Стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного. Стосовно об`єктивного критерію, то це означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими (рішення у справі «Білуха проти України», N 33949/02, § 49-52, від 09 листопада          2006 року). 
 
Верховний Суд, оцінюючи наявність обґрунтованих підстав для відводу щодо суб`єктивного критерію, дійшов переконання про відсутність підстави стверджувати, що суддя Верховного Суду Лідовець Р. А. виявляє особисту упередженість. Презумпція особистої неупередженості судді діє, допоки не з`являться докази на користь протилежного, а доказів протилежного заявником суду не надано. 
 
Щодо наявності об`єктивного критерію. 
 
По суті заява про відвід обґрунтована тим, що на думку заявника, подальший розгляд справи відбуватиметься в умовах реального конфлікту інтересів, оскільки розгляд його дисциплінарної скарги, поданої до Вищої ради правосуддя щодо вчинення суддею Верховного Суду ОСОБА_2 дисциплінарного проступку, може мати наслідком притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. 
 
Оцінюючи такі доводи заяви про відвід, Верховний Суд виходить із того, що звернення ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя зі скаргою щодо вчинення суддею, на думку заявника, дисциплінарного проступку є дією самого заявника стосовно судді Верховного Суду ОСОБА_2 та не є обставиною, яка може свідчити про неупередженість судді, як і про наявність конфлікту інтересів.
 
Статтею 48 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» встановлено, що суддя     у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання у діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і має наслідком відповідальність, установлену законом. 
 
Частиною четвертою статті 36 ЦПК України встановлено, що незгода сторони                            з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.
 
Учасники справи не можуть використовувати інститут відводу судді з метою схиляння суду до ухвалення бажаного для них процесуального рішення. 
 
Оскільки у заяві про відвід ОСОБА_1 не наведено доводів, які б свідчили про існування об`єктивних обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді Верховного Суду Лідовця Р. А., заява про відвід судді Верховного Суду Лідовця Р. А. не підлягає задоволенню.
 
При цьому суд враховує те, що необґрунтоване усунення судді від участі у розгляді певної справи є порушенням права на справедливий суд, так само як і незадоволення обґрунтованої заяви про відвід судді.
 
Керуючись статтями 36, 40 ЦПК України,
 
УХВАЛИВ:
 
У задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Лідовця Руслана Анатолійовича відмовити.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                           О. В. Ступак