ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

09 грудня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 280/3708/21	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Добродняк І.Ю. (доповідач),
                               суддів:  Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14 липня 2021 року 
у справі № 280/3708/21
за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління ДПС у Запорізькій області
про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),- 

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Запорізькій області, в якому просив скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 17.03.2021 №Ф-457-11 на суму 40426,83 грн. та визнати протиправними дії відповідача з нарахування недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску й зобов`язання останнього виключити запис такого нарахування з особового податкового рахунку позивача.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувана вимога винесена з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки відповідачем не проводилося будь-якої перевірки, а отже і не могло бути складено акту перевірки відповідно до вимог діючого законодавства. Також позивач не відноситься до жодної з категорій осіб, що визначені в ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», так як підприємницьку діяльність після 2017 року не здійснював, жодних звітів про нарахування єдиного внеску відповідачу не подавав. З 2017 року перебуває у трудових відносинах з ТОВ «КОВОКОН Поповіце», що розташоване в Республіці Чехія.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 14 липня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Суд виходив з законодавчо встановленого обов`язку позивача сплачувати єдиний соціальний внесок в розмірі не меншим за розмір мінімального страхованого внеску за місяць незалежно від наявності бази для нарахування. 
Крім того суд зазначив, що в силу спеціального законодавства ТОВ «КОВОКОН Поповіце» не може вважатися страхувальником, позивач здійснює господарську діяльність в іншій країні і згоду на добровільну участь у системі загальнообов`язкового страхування не надавав, відповідний договір з відповідачем не укладав.
Також суд, визнав помилковим посилання позивача на неможливість визначення відповідачем сум єдиного внеску на підставі даних інформаційної системи податкових органів з посиланням  на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 11.09.2018 (справа №826/11623/16), відповідно до якої проведення перевірки та складення акту перевірки не є обов`язковою передумовою прийняття контролюючим органом вимоги про сплату недоїмки за єдиним внеском.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Позивач наполягає на відсутності у нього обов`язку сплачувати єдиний внесок, адже цей обов`язок мав би бути виконаний його роботодавцем ТОВ «КОВОКОН Поповіце». Позивач також зазначає, що він не повинен відповідати за виконання підприємством свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків з посиланням на правову позицію Верхового Суду від 23.07.2019 у справі № 617/927/17.
Відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечує, зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. 
Дана адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість додаткового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи, за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець Веселівською районною державною адміністрацією Запорізької області 23.07.2014, номер запису: 20820000000001933, з 24.07.2014 перебуває на обліку в ГУ ДПС у Запорізькій області як платник єдиного соціального внеску, з 01.04.2016 перебуває на загальній системі оподаткування.
З 27.09.2017 позивач проживає і працює як найманий працівник за трудовим договором, укладеним з ТОВ «КОВОКОН Поповіце», Республіка Чехія, на підтвердження чого позивачем подана копія трудового договору, укладеного 27.09.2017 між позивачем та ТОВ «КОВОКОН Поповіце» (роботодавець).
Згідно умов цього договору з урахуванням додатку до трудового договору від 27.06.2019 трудовий договір укладений на невизначений строк. Також ТОВ «КОВОКОН Поповіце» надано підтвердження від 30.03.2021, що ОСОБА_2 працює в компанії з 27.09.2017, на даний час попередження не оримував.  
На підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів та відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VI відповідачем сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 17.03.2021  №Ф-457-11 на загальну суму 40426,83 грн., у тому числі недоїмка - 39535,95 грн.; штрафи - 554,05 грн.; пеня - 336,83 грн. 
Як вбачається із змісту цієї вимоги, розрахунку заборгованості по єдиному внеску ФОП ОСОБА_1 ,  контролюючим органом нарахований єдиний внесок за 2017 рік у розмірі 8448 грн, єдиний внесок у розмірі мінімального страхового внеску за I-IV квартали 2018 року (2457,18 грн. по 2754,18 грн. щоквартально), за І- IV квартали 2019 року (по 2754,18 грн. щоквартально), 2078, 12 грн. за I квартал 2020 року, 1039,06 грн. за ІI квартал 2020 року, 3178,12 грн. IІІ квартал 2020 року, 2200 грн. за IV квартал 2020 року. 
Крім того, рішенням №000119800 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 11.05.2016 до позивача застосовано штраф у розмірі 384,05 грн. та нараховано пеню за період з 20.10.2015 до 10.05.2016 в розмірі 336,83 грн. Означене рішення в установленому  порядку не оскаржено, не скасовано. 
З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову. 
Спір між сторонами фактично виник з приводу правомірності визначення позивачеві як фізичній особі-підприємцю обов`язку із сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове   державне соціальне страхування за відсутності здійснення позивачем підприємницької діяльності, як він зазначає, з  2016 року, та з огляду на те, що позивач постійно працює на умовах трудового договору та проживає на території Чехії. 
Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону України  «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010  № 2464-VI в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
За визначенням в пп. 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України  самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. 
Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до ст. 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Пунктами 3 і 10 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI надано визначення поняттям:
застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;
страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.
Згідно ч.1 ст. 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску, зокрема, є:
роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами (абз.2 п. 1 ч.1 ст.4 Закону); філії, представництва, інші відокремлені підрозділи підприємств, установ та організацій (у тому числі міжнародні), утворені відповідно до законодавства України, які мають окремий баланс і самостійно здійснюють розрахунки із застрахованими особами (абз.5 п.1 ч.1 ст.4 Закону);
фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування  (п.4 ч.1 ст.4 Закону). 
За правилами  абз.1 п.1 ч.1 ст. 7 Закону № 2464-VI  єдиний внесок нараховується:  для платників, зазначених у  пунктах 1  (крім  абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до  Закону України  «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.
Відповідно до ч.1 ст.7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується:
п.2 - для платників, зазначених у  пунктах 4  (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування),  5  та  5-1  частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску;
п.3 - для платників, зазначених у  пункті 4  частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Згідно п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.
Єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску (ч. 5 ст. 8 цього Закону).
Таким чином, фізична особа - суб`єкт підприємницької діяльності є платником єдиного внеску, при цьому, враховуючи положення Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», незалежно від того чи отримує вона дохід від такої діяльності чи ні.
При цьому судом першої інстанції також правильно зазначено, що відповідно до ч.12 ст.9 Закону № 2464-VI єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.
Відповідно до ч.16 ст.25 вказаного Закону строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується.
Відносини, які виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, а також фізичних осіб - підприємців регулюються Законом України від 15 травня 2003 року № 755-ІV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань».
Відповідно до ч. 9 ст. 4 Закону № 755-ІV фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.
Виходячи з означених правових норм, на фізичних осіб - підприємців покладається обов`язок по сплаті єдиного внеску, розмір якого має бути не меншим за розмір мінімального страхового внеску, до внесення до єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців запису про припинення підприємницької діяльності такою особою.
Відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.
Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності фізичних осіб-підприємців, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати такими особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Отже, суд першої інстанції правильно зазначив, що фізична особа-підприємець зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок сплати єдиного внеску роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.
Встановлені судом обставини, свідчать, що у визначений контролюючим органом період позивач єдиний внесок не сплачував.
За позицією позивача такий обов`язок у нього відсутній, оскільки позивач як фізична особа-підприємець має статус нерезидента України в розумінні Податкового кодексу України, а норми ст.4 Закону № 2464-VI не містять в своєму переліку нерезидентів, у тому числі, і фізичної особи-підприємця нерезидента. 
Суд апеляційної інстанції не приймає такі доводи скаржника, вважає за необхідне зазначити, що в спірному випадку факт проживання та працевлаштування позивача в Республіці Чехія не впливає на його статус як фізичної особи-підприємця і обов`язок як  платника єдиного соціального внеску за діючим  законодавством України. При цьому, також слід враховувати, що  роботодавці в Республіці Чехія не є роботодавцями в розумінні Закону № 2464-VI, відповідно, позивач не вважається застрахованою особою, за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок. 
Частина 5 статті 9 Закону № 2464-VI встановлює, що сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки податкових органів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів для його зарахування, крім єдиного внеску, який сплачується в іноземній валюті розташованими за межами України підприємствами, установами, організаціями (у тому числі міжнародними) за працюючих у них громадян України та громадянами України, які працюють або постійно проживають за межами України, відповідно до договорів про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - договір про добровільну участь).
Наведені норми в сукупності з іншими нормами ст.9 та ст.10 Закону № 2464-VI передбачають  для певного кола осіб, в тому числі осіб, які працюють або постійно проживають за межами України,  можливість добровільної сплати єдиного внеску на підставі договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Як вбачається з матеріалів справи, такий договір позивачем в установленому ст.10 Закону № 2464-VI порядку не укладався.
Посилання позивача на Договір між Україною та Чеською Республікою про соціальне забезпечення від 04.07.2001 суд апеляційної інстанції вважає помилковим, оскільки  цей договір не поширюється на правовідносин щодо сплати єдиного внеску.
Відповідно до п.2 цього Договору він поширюється на здійснення визначених в ньому грошових виплат відповідно до правових норм України, до переліку яких єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не включений. 
Отже, виходячи з правової суті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цей внесок не є предметом регулювання Договором між Україною та Чеською Республікою про соціальне забезпечення від 04.07.2001.
Відповідно до визначення у п.1 ч.1 ст.6 Закону № 2464-VI недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.
Частинами 3 та 4 ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів. Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
Отже, за встановлених у цій справі обставин, що позивач у 2017-2020 роках був суб`єктом справляння єдиного внеску, та враховуючи наявність у позивача недоїмки по сплаті єдиного внеску, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідачем правомірно сформовано та направлено позивачу оскаржувану вимогу.
Стосовно доводів позивача щодо недотримання відповідачем порядку донарахування сум єдиного внеску суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 за № 508/26953, затверджена Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Відповідно до п.3 розділу VI Інструкції №449 органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо:
дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів;
платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску;
платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.
Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень.
За приписами пункту 4 розділу VI Інструкції №449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).
Отже, наведені правові норми надають контролюючому органу право формувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) на підставі облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів.
Облікові дані з інформаційної системи органу доходів і зборів є такою ж самостійною підставою для формування вимог як і акти перевірок чи податкова звітність.
Доводи позивача, що відповідачем тривалий час не реалізовувалися повноваження по формуванню та направленню вимоги по сплаті боргу, не можуть бути підставою для визнання оскаржуваної вимоги протиправною, оскільки наведені позивачем обставини жодним чином не спростовують обґрунтованості цієї вимоги в частині встановлення зобов`язань позивача зі сплати ЄСВ і не можуть слугувати підставою для звільнення позивача від обов`язку сплати єдиного внеску, адже за наведеними вище приписами ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» строк давності щодо нарахування та стягнення сум недоїмки не застосовується.
При цьому, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне значити те, що саме по собі не дотримання контролюючим органом строків направлення вимоги про сплату боргу не може свідчити про її необґрунтованість та не може звільняти платника від обов`язку сплачувати ЄСВ.
З огляду на вищевикладене, суд апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції під час розгляду справи повно дослідив обставини, які мають значення для справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги зазначених висновків не спростовують.
Передбачені ст.316 КАС України підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відсутні.  
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322  Кодексу адміністративного судочинства України, суд –
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14 липня 2021 року у справі № 280/3708/21 – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили відповідно до ст.325 КАС України, може бути оскаржена до касаційного суду у випадках та строки, встановлені ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.
   
Головуючий - суддя                                                                      І.Ю. Добродняк 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      Я.В. Семененко