УХВАЛА

11 листопада 2021 року 
м. Київ
Справа №  904/4755/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Баранець О. М. - головуючий, Кондратова І.Д., Студенець В.І.,
за участю секретаря Низенко В. Р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу 
Комунального підприємства «Тернівське житлово-комунальне підприємство»
на рішення Господарського суду Дніпропетровської області
у складі судді Бондарєв Е.М.
від 11.02.2021
та постанову   Центрального апеляційного господарського суду
у складі колегії суддів: Кощеєва І.М., Кузнецової І.Л., Подобєда І.М. 
від 13.07.2021 
за позовом Державного міжрайонного підприємства водопровідно-каналізаційного господарства «Дніпро-Західний Донбасс» 
до Комунального підприємства «Тернівське житлово-комунальне підприємство» 
про стягнення 1  199  169,43 грн пені, 823  545,41 грн інфляційних втрат, 443  877,09  грн 3% річних
за участю представників:
від позивача: не з`явилися,
від відповідача: не з`явилися.

ВСТАНОВИВ:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2020 року Державне міжрайонне підприємство водопровідно-каналізаційного господарства «Дніпро-Західний Донбасс» звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом  про стягнення з Комунального підприємства «Тернівське житлово-комунальне підприємство» заборгованості на загальну суму 2  466  591,93 грн, з яких: 
- 1 199 169,43 грн пеня за період з період з 20.09.2019 по 01.08.2020; 
- 823 545,41 грн інфляційні втрати з серпня 2017 року по травень 2020 року; 
- 443 877,09 грн 3% річних за період з 20.09.2017 по 01.08.2020.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору №33 від 01.02.2014 про надання послуг водопостачання щодо своєчасної оплати послуг отриманих у період з серпня 2017 року по червень 2020 року на загальну суму 24  880  974,84 грн.
Короткий виклад обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій
01.02.2014 між Державним міжрайонним підприємством водопровідно-каналізаційного господарства «Дніпро-Західний Донбасс» (Виробник) та Комунальним підприємством «Тернівське житлово-комунальне підприємство» (Споживач) укладено Договір про надання послуг водопостачання № 33 (далі договір) відповідно до п.1.1 якого Виробник зобов`язується надати Споживачу послуги з водопостачання питної води, на межах розподілу балансової належності мереж сторін, в обумовленому договором порядку, а Споживач, в свою чергу, оплачувати надані послуги з водопостачання. Порядок та умови надання послуг з водопостачання та порядок оплати наданих послуг визначаються договором. 
Споживач, використовуючи свої мережі зобов`язується приймати питну воду в точках розподілу послуг (місце передачі послуг) встановлених у Додатку № 1 до договору, який є його невід`ємною частиною (п. 2.1 договору). 
Кількість спожитої Споживачем води визначається виключно за показниками, повірених та установлених у встановленому чинним законодавством порядку, водолічильників споживача та/або виробника, що опломбовані сторонами. Факт опломбування лічильника підтверджується актом про опломбування водомірного вузла, в якому марка лічильника, його заводський номер, дата встановлення, дата опломбування та номер пломби. При опломбуванні засобу обліку представник споживача має надати виробнику оригінал довіреності, якою споживач уповноважує представника на підписання акту опломбування водомірного вузла обліку. За відсутності такої довіреності виробник має право відмовитись від підписання акта опломбування (п. 2.3 договору). 
Додатковою угодою від 11.05.2017 до договору № 33 від 01.02.2014 сторони узгодили п.  3.3 договору № 33 від 01.02.2014  про надання послуг водопостачання змінити та виклали його у наступній редакції: « 3.3. Розрахунок за послугу з централізованого водопостачання, здійснюється споживачем в безготівковій формі на підставі рахунку Виробника в порядку попередньої оплати, суму якої Виробник визначає до 1-го числа передплачуємого місячного періоду за об`ємами водоспоживання Споживача у минулому місячному періоді. Споживач здійснює попередню оплату Виробнику не пізніше останнього числа передплачуємого місячного періоду. Суму грошових коштів, яку Споживач зобов`язаний перерахувати на рахунок Виробника в якості передплати за поточний місяць, має складати не менше ніж 35% (тридцять п`ять відсотків) від суми нарахування за розрахунковий період».
Проводячи оплату, Споживач зобов`язується зазначати реквізити: «Призначення платежу» платіжного доручення так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів виробнику, а саме: «Оплата на підставі рахунку від «___» _________ 20___р., №____згідно договору від «___»________20___р., №___, за _______місяць 201___р. ( п. 3.4 договору ). 
З метою контролю виконання прийнятих сторонами зобов`язань та звіту сторін не рідше одного разу в квартал проводиться звіряння за надані послуги з водопостачання, та проведену оплату. На вимогу будь-якої сторони договору, протягом трьох робочих днів з дня отримання оформлюються акт звіряння за надані послуг який підписується керівниками та головними бухгалтерами сторін та завіряється печатками (п. 3.5 договору). 
Споживач зобов`язаний оплачувати отриману питну воду в установлені договором строки та в повному обсязі (п. 4.2 договору). 
За порушення грошового зобов`язання за договором Споживач зобов`язується на вимогу виробника сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 3% річних від простроченої суми, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла на час виникнення заборгованості (п. 5.5 договору).
Дія даного договору триває з 01 лютого 2014 року по 31 грудня 2014 року. Якщо за два місяці до закінчення терміну дії договору жодна із сторін не виявила наміру розірвати його дію, внести зміни чи припинити договір вважається пролонгованим на тих же умовах на такий же термін (п. 8.2 договору). 
Відповідно до Додаткової угоди № 1 від 02.08.2016 вартість послуг з водопостачання на момент підписання додаткової угоди складає 04 грн. 83 коп. за один кубічний метр питної води без урахування ПДВ. 
Відповідно до Додаткової угоди від 11.05.2017  вартість послуг з водопостачання на момент підписання додаткової угоди складає 05 грн. 24 коп. за один кубічний метр питної води без урахування ПДВ згідно постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг № 551 від 26.04.2017. 
Відповідно до Додаткової угоди № 1 від 18.04.2019  вартість послуг з водопостачання складає 08 грн. 10 коп. за один кубічний метр питної води (без податку на додану вартість), відповідно до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №  1141 від 16.06.2016  у редакції постанови № 116 від 01.02.2019. 
Позивач на виконання умов договору у період з серпня 2017 року по червень 2020 року надав Відповідачу послугу з централізованого водопостачання на загальну суму 24  880  974,84 грн (надав підписані сторонами акти зняття показань приладів обліку води та виставлені рахунки (т. 1 а. с.155-230). 
Відповідач в порушення умов договору за надані послуги з централізованого водопостачання розраховувався не своєчасно та не в повному обсязі, у зв`язку із чим у нього виникла заборгованість, яка станом на 01.07.2020 становить 16  109  334,13 грн. 
Відповідач на підтвердження виконання своїх зобов`язань по оплаті послуг водопостачання подав до суду платіжні доручення (т. 1 а. с. 132-148) з призначенням платежу: водопостачання за договором № 33 від 01.02.2014. Факт отримання від відповідача грошових коштів у зазначених розмірах позивачем не заперечується.
У зв`язку з тим, що платіжні доручення в порушення приписів п. 3.4. договору не містили «Призначення платежу», кошти, які надійшли на рахунок Виробника без зазначення конкретного місяця(ців) оплати в призначенні платежу, відповідно до звичаїв ділового обороту, були зараховані позивачем в рахунок погашення заборгованості в хронологічному порядку, починаючи із заборгованості, яка виникла раніше.
У зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем своїх зобов`язань з оплати наданих йому послуг водопостачання, на підставі п. 5.5 договору та статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить стягнути з відповідача 1  199 169,43 грн пені за період з період з 20.09.2019 по 01.08.2020, 823  545,41  грн інфляційних втрат з серпня 2017 року по травень 2020 року та 443  877,09 грн 3% річних за період з 20.09.2017 по 01.08.2020.
Короткий зміст рішення та постанови судів попередніх інстанцій
Господарський суд Дніпропетровської області рішенням від 11.02.2021 у справі №  904/4755/20 позов задовольнив. Стягнув з Комунального підприємства «Тернівське житлово-комунальне підприємство» на користь Державного міжрайонного підприємства водопровідно-каналізаційного господарства «Дніпро-Західний Донбасс» 1 199 169,43 грн пені, 823 545,41 грн інфляційних втрат, 443  877,09 грн 3% річних та витрати по сплаті судового збору у розмірі 36  998,88  грн.
Рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч.1 ст. 901 Цивільного кодексу України). 
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України). 
Доказів оплати наданих послуг у встановлений договором строк відповідач не надав. 
Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема - сплата неустойки (п.3 ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України).
Також, відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Судом здійснено перевірку розрахунку пені, 3% річних та інфляційних втрат позивача та встановлено, що він виконаний правильно.
Також місцевий господарський суд дійшов висновку, що у даній справі відсутні обставини та не надані відповідачем належні докази, які б свідчили про існування підстав для зменшення розміру пені, виходячи з обставин винятковості та майнового стану сторін, а тому відмовив у задоволенні клопотання про зменшення пені.
Центральний апеляційний господарський суд постановою від 13.07.2021 рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.02.2021 у справі №  904/4755/20 в частині стягнення пені змінив. Стягнув з Комунального підприємства «Тернівське житлово-комунальне підприємство» на користь Державного міжрайонного підприємства водопровідно-каналізаційного господарства «Дніпро-Західний Донбасс» 599 584,71 грн пені, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що судом першої інстанції при вирішенні питання про відмову у зменшенні пені, не було враховано, що позивач застосував до відповідача також таку міру відповідальності, як стягнення 3 % річних, які є платою за користування коштами, що не були своєчасно оплачені боржником, та інфляційних нарахувань, які за своєю правовою природою вже є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненням грошових коштів, що передбачено нормами чинного законодавства.
Приймаючи до уваги наведене, баланс інтересів сторін з урахуванням встановлених обстави справи, а також надані відповідачем докази в підтвердження наявності обставин, які мають істотне значення, та враховуючи ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за спірним договором, його поведінку, яка протягом всього часу прострочення свідчила про його намагання усунути допущені порушення, а також розмір нарахованої пені пропорційно до стягнених 3 % річних та інфляційних нарахувань, та те, що сторонами не оспорюється відсутність заподіяння будь-яких збитків, у зв`язку з простроченням оплати вищезазначеного товару, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність достатніх підстав для зменшення розміру заявленої до стягнення пені до 50 %, що становить 599 584,71 грн.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи
Комунальне підприємство «Тернівське житлово-комунальне підприємство» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, з врахуванням уточненої касаційної скарги, на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.02.2021 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 13.07.2021 у справі № 904/4755/20, у яких просило їх скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Підставою касаційного оскарження скаржник вважає наявність випадку, передбаченого пунктами 1 та 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
В обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень скаржник зазначив, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції прийняті без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затверджене наказом Мінфіну від 24.05.1995 № 88, які викладені у постановах Верховного Суду від 19.04.2018 у справі №   905/1198/17, 05.03.2019 у справі №  910/1389/18, від 21.02.2018 у справі № 910/5226/17, від 18.04.2018 у справі № 904/12527/16 та від 26.09.2019 у справі № 910/12934/18.
Разом з цим скаржник зазначає про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні помилково застосував правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 26.12.2019 у справі №  911/2630/18, яка прийнята за результатами дослідження обставин справи, які є відмінними від обставин у справі №   904/4755/20. 
Також зазначив, що судами попередніх інстанцій не враховано висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 16.03.2020 у справі № 910/2051/19 щодо надання оцінки, наявності, належності та достовірності доказів, а також їх достатності та взаємозв`язку у їх сукупності, досліджені доказів, що стосується фактів, на які посилаються учасники справи, на підставі яких був зроблений розрахунок пені, 3% річних, інфляційних втрат.
Також зазначив про наявність підстав касаційного оскарження з підстав передбачених пунктом 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з тим, що судами попередніх інстанцій порушено норми процесуального права на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
Позивач подав відзив на касаційну скаргу, у якому просив залишити її без задоволення, рішення суду першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції
Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій
Надаючи оцінку доводам касаційної скарги та уточненої касаційної скарги щодо наявності випадку, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, для касаційного оскарження судових рішень, необхідно зазначити, що обов?язковою умовою у цьому разі є неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Визначення подібності правовідносин міститься у правових висновках, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин та об`єкт (предмет).
Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (п. 32 постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16; п. 38 постанови від 25.04.2018 у справі № 925/3/7, п. 40 постанови від 25.04.2018 у справі №  910/24257/16). Такі ж висновки були викладені у постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі №910/8956/15 та від 13.09.2017 у справі №  923/682/16.
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (п. 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №  910/719/19, п. 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; п. 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №  757/31606/15-ц).
Проте, у справі № 905/1198/17, на яку посилається скаржник, предметом позову є стягнення заборгованості за договором поставки. У цій справі Верховний Суд у постанові від 19.04.2018 погодився з висновками суду першої інстанції, що сторонами складено та підписано акт звірки взаєморозрахунків за період з 01.07.2014 по 30.09.2014, згідно з яким сторони підтвердили наявність у відповідача перед позивачем заборгованості на загальну суму 1  125  891,70 грн у межах строку позовної давності. Акт звірки підписано бухгалтером, який за посадою є уповноваженою на це особою відповідно до частини 7 статті 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Підписавши акт звірки відповідач фактично визнав наявність у нього перед позивачем боргу з оплати поставленого товару, у зв`язку з чим перебіг позовної давності за заборгованістю відповідача перед позивачем почався заново.
У справі № 910/1389/18 на яку посилається скаржник, предметом позову є стягнення заборгованості за договорами про закупівлю продуктів нафтоперероблення рідких, які за своєю природою є договорами поставки. У цій справі Верховний Суд у постанові від 05.03.2019 погодився з висновком суду апеляційної інстанції, що акти звірки взаємних розрахунків, підписані уповноваженою особою відповідача (боржника) є доказами, що свідчать про фактичне визнання відповідачем наявності у нього перед позивачем боргу з оплати отриманого за договорами товару. У зв`язку з цим визнав, що строк позовної давності щодо вимоги про стягнення основного боргу переривався.
У справі № 910/5226/17 на яку посилається скаржник, предметом позову є стягнення заборгованості за Договором позики від 12.09.2012. У цій справі Верховний Суд у постанові від 21.02.2018, враховуючи вимоги статтей 1087, 1088 Цивільного кодексу України, погодився з висновками судів попередніх інстанцій, що позивач не довів факту надання відповідачу позики в розмірі 1 500 000,00 грн за Договором й виникнення у останнього заборгованості, що, в свою чергу, виключає можливість нарахування 3% річних та інфляційних втрат на підставі статті 625 Цивільного кодексу України. 
У справі № 904/4755/20 предметом позову є стягнення з відповідача заборгованості у вигляді пені, 3% річних та втрат від інфляції, нарахованих на несплачені чи несвоєчасно сплачені відповідачем суми оплати за надані позивачем послуги водопостачання за договором № 33 від 01.02.2014. Вимоги про стягнення основної суми боргу з оплати вартості послуг водопостачання, визначеної сторонами у акті звірки взаєморозрахунків позивачем не заявлено. Заява про застосування позовної давності у цій справі відповідачем не подавалась. Щодо фактичного надання позивачем відповідачеві послуг з водопостачання на підставі договору № 33 від 01.02.2014, їх обсягу та вартості за спірний період відповідач не заперечує.
Отже, висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 19.04.2018 у справі №  905/1198/17, від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18, від 12.09.2012 у справі №  910/5226/17 не є релевантними для справи № 904/4755/20.
З цих же підстав Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги відповідача, що суд апеляційної інстанції у своїй постанові помилково послався на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 26.12.2019 у справі №  911/2630/18, оскільки предметом розгляду у цій справі є вимоги про стягнення штрафних санкцій за договором поставки, тобто предмет договору, його зміни та доповнення, умови, строки та порядок розрахунку, порядок та підстави отримання товару не є подібним для застосування правових відносин про стягнення  штрафних санкцій за договором про надання послуг водопостачання. Однак помилкове посилання суду апеляційної інстанції на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 26.12.2019 у справі № 911/2630/18, не призвело до ухвалення неправильного рішення. Місцевий господарський суд у своєму рішенні правильно зазначив, що спір виник з договору про надання послуг та визначив правові норми якими він регулюється. Підставою для задоволення позову стало те, що відповідачем не надано доказів оплати наданих послуг у встановлений договором строк. При цьому судом першої інстанції встановлено, що обов`язок споживача при проведенні оплати зазначати реквізити «Призначення платежу» платіжного доручення так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів виробнику, визначено договором. У зв`язку із чим господарський суд дійшов висновку, що кошти, які надійшли на рахунок виробника без зазначення конкретного місяця (ців) оплати в призначенні платежу, відповідно до звичаїв ділового обороту, підлягають зараховуванню в рахунок погашення заборгованості в хронологічному порядку, починаючи із заборгованості, яка виникла раніше. Оскільки доказів оплати наданих послуг у встановлений договором строк відповідач не надав місцевий господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування наслідків відповідно до пункту 5.5 договору та статті 625 Цивільного кодексу України, з чим погодився і суд апеляційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі підстави для касаційного оскарження судових рішення вищезазначених висновків не спростовують.
Посилання скаржника на постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №  904/12527/16 та від 26.09.2019 у справі № 910/12934/18 як на такі, що не були враховані апеляційним господарським судом при ухваленні оскаржуваної постанови, є помилковими. Оскільки правовідносини у цих справах виникли з приводу виконання договору оренди, а саме щодо повної та своєчасної сплати відповідачем орендних платежів, а не з договору надання послуг водопостачання. Тому висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №  904/12527/16 та від 26.09.2019 у справі № 910/12934/18 не є релевантними до справи № 904/4755/20.
Безпідставними є посилання скаржника на неврахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 18.04.2019 у справі № 914/819/18 у якій спір виник з приводу стягнення заборгованості за договором № 2 купівлі-продажу деревообробного обладнання (в кредит з відстрочкою платежу). У цій справі встановлено, що звертаючись з даним позовом до суду, позивач визначив предметом спору - вимогу про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 16 050,24 євро, в свою чергу, зазначив, як підставу позову - невиконання відповідачем своїх зобов`язань за укладеним між сторонами договором купівлі-продажу деревообробного обладнання №2 від 01.09.2016 (договір новації). Суди попередніх інстанцій дійшовши висновку, що договір №2 від 01.09.2016 не є новацією у зобов`язаннях за договорами №1 від 17.06.2013 та №2 від 02.12.2013, задовольнили позовні вимоги, встановивши порушення відповідачем своїх зобов`язань з оплати товару за вищезазначеними договорами від 01.09.2016 та від 17.06.2013. У зв`язку з чим Верховний Суд дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій вийшли за межі позовних вимог та стягнули заборгованість відповідача за невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договорами №  1 від 17.06.2013 та №2 від 02.12.2013, які позивач не зазначав, як підставу позовних вимог, оскільки вважав зобов`язання за такими договорами припиненими, та не подавав письмової заяви про зміну підстав позову.
Висновки викладені в постанові Верховного Суду від 18.04.2019 у справі №  914/819/18 не є релевантними для справи №904/4755/20. У справі №  904/4755/20 позивачем визначено період з серпня 2017 року по червень 2020 року у якому ним були надані відповідачеві послуги водопостачання. Оскільки оплата за надані послуги у цей період проведена відповідачем не своєчасно та не в повному обсязі, нарахування штрафних санкцій відбувалося в залежності від кількості днів прострочення до дати надходження коштів, а за відсутності факту сплати заборгованості на день звернення з позовом до суду (31.08.2020). Вимоги про стягнення основного боргу позивачем за заявлено, а тому доводи відповідача, що при постановленні рішення про стягнення з відповідача штрафних санкцій суди попередніх інстанцій вийшли за межі позовних вимог не підтверджуються.
Безпідставним є і посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 16.03.2020 у справі № 910/2051/19, оскільки предметом позову у цій справі є стягнення 200  000,00 грн авансового платежу за договором на створення (передачу) науково-технічної продукції від 03.08.2016 № 03-08/16-ТФП2-ЗРГ. Отже зміст та характер порушеного права позивача у справі №910/2051/19, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, що відображається у предметі позову, підставах позову, змісту правовідносин та, відповідно, їх правове регулювання є відмінними від таких у справі № 904/4755/20.
З огляду на викладене суд касаційної інстанції зазначає про те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України є необґрунтованою та не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження.
Крім того іншою підставою касаційного оскарження судових рішень у цій справі відповідач визначив пункт 4 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.
З касаційної скарги та уточненої касаційної скарги вбачається, що відповідач оскаржує судові рішення у цій справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, З частини другої статті 287 цього Кодексу.
Отже умовою застосування пункту 1 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України є висновок про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу. Проте у цій справі заявлені скаржником підстави для касаційного оскарження судових рішень попередніх інстанцій з посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України є необґрунтованими, про що зазначалося вище. З огляду на необґрунтованість зазначеної позивачем у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд не бере до уваги посилання скаржника на пункт 1 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України та доводи, що стосуються порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та не дослідження судами зібраних у справі доказів.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
З огляду на викладене касаційне провадження за касаційною скаргою Комунального підприємства «Тернівське житлово-комунальне підприємство» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.02.2021 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 13.07.2021 у справі № 904/4755/20 підлягає закриттю на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до частин другої та третьої статті 314 Господарського процесуального кодексу України процедурні питання, пов`язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.
Постанова або ухвала суду касаційної інстанції оформлюється суддею- доповідачем (іншим суддею, якщо суддя-доповідач не згодний з постановою/ухвалою) і підписується всім складом суду, який розглядав справу, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 910/4647/18).
Керуючись статтями 234, 235, пунктом 5 частини 1 статті 296, статтею 314 Господарського процесуального кодексу України, суд
УХВАЛИВ:
1 Касаційне провадження за касаційною скаргою Комунального підприємства «Тернівське житлово-комунальне підприємство» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.02.2021 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 13.07.2021 у справі № 904/4755/20 закрити.
2. Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її оголошення та не підлягає оскарженню.

Головуючий                                                                                О. Баранець 
Судді                                                                                          І. Кондратова 
                                                                                          В. Студенець