ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

06 жовтня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/5259/20	

Третій апеляційний адміністративний суд   
у складі колегії суддів:   
                                            судді-доповідача Чумака С.Ю.,
                                                     суддів:  Чабаненко С.В., Юрко І.В.,     
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 1 жовтня 2020 року у справі №  160/5259/20 (суддя І інстанції – Кучма К.С.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В:
ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ, РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ, ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не поновлення їй  пенсії, визнати протиправним і скасувати рішення про відмову у поновленні їй пенсії, викладене в листі відповідача від 07.04.2020, та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області вчинити певні дії – провести поновлення виплати їй пенсії з 07.10.2009 на вказаний нею банківський рахунок відповідно до норм  Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»  з проведенням індексації і компенсації втрати частини доходів.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 1 жовтня 2020 року позов задоволений частково, а саме:
-          визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови в поновленні виплати пенсії за віком позивачу;
-          визнано протиправним та скасовано рішення відовідача, викладене в листі від 07.04.2018 №0400-030-8/1515387, яким відмовлено позивачу в поновленні виплати пенсії за віком;
-          зобов`язано відповідача провести поновлення виплати пенсії за віком позивачу з 02.04.2020 на вказаний нею банківський рахунок відповідно до норм  Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з проведенням індексації і компенсації втрати частини доходів.
В іншій частині позову відмовлено.
Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду змінити в частині строку, з якого має бути поновлена пенсія позивачці, зазначивши такою датою 7 жовтня 2009 року. 
В обґрунтування скарги апелянт зазначила, що у спірних правовідносинах строк звернення до суду не застосовується. 
Колегія суддів розглянула справу відповідно до вимог ст. 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ВИЗНАЧЕНІ ВІДПОВІДНО ДО НИХ ПРАВОВІДНОСИНИ
Позивач народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживала у місті Дніпро, отримувала пенсію за віком.
07.05.1998 позивач виїхала з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, у зв`язку з чим розпорядженням від 07.05.1998 відповідач припинив їй виплату пенсії.
02.04.2020 представником позивача, на підставі нотаріально посвідченої довіреності, подано до відповідача заяву про поновлення позивачу пенсії. (а.с. 27-28)
07.04.2020 листом № 0400-0306-8/15387 відповідач відмовив у поновленні пенсії позивачу, посилаючись на те, що зазначену заяву вона зобов`язана особисто подати до пенсійного органу. Крім того, відповідач вказав, що надана до заяви копія паспорту громадянина України для виїзду за кордон особу відповідача не підтверджує. (а.с. 30-31)
Вважаючи відмову в поновленні виплати пенсії протиправною, представником позивача подано цей позов. 
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відмовляючи у поновленні виплати позивачу пенсії за віком з підстав відсутності доказів громадянства та необхідності особистого звернення пенсіонера із відповідною заявою, відповідачем не враховано відсутність механізму, який встановлював би порядок звернення осіб, які до виїзду за кордон перебували на обліку як одержувачі пенсії в органах соціального захисту населення як  Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV), так і Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління ПФУ від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі – Порядок № 22-1). Також суд зазначив, що відповідач після отримання заяви позивача не здійснив жодних визначених  Законом № 1058-IV  дій щодо розгляду по суті заяви позивача, тим самим відповідач порушив право особи на отримання пенсійних виплат.
НОРМИ ПРАВА, ЯКІ РЕГУЛЮЮТЬ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ, ТА ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ СУДОМ
У  ст. 46 Конституції України  закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.
Відповідно до п. 2 ч. 1  ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 (далі – Закон № 1058) виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Статтею 51 Закону № 1058 передбачено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Рішенням Конституційного суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009  пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV  щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають  Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення  Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
У рішенні Конституційного суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зазначено, що оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.
Отже, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була припинена на підставі положень Закону № 1058, які визнані неконституційними. 
Разом з тим, чинне законодавство не передбачає безумовного автоматичного відновлення виплати пенсії з дати прийняття рішення Конституційним Судом України, оскільки за правилами Порядку № 22-1 пенсіонер повинен вчинити активні дії щодо цього, зокрема подати заяву, з дати подання якої орган ПФУ і буде обізнаний про необхідність відновлення прав особи.
Таке правило зумовлено, в тому числі й тим, що від часу припинення виплати пенсії до її поновлення проходить певний проміжок часу, а орган ПФУ повинен пересвідчитись як в особі пенсіонера, так і з`ясувати  практичні питання отримання пенсії, зокрема щодо її перерахування на певний банківський рахунок, оскільки пенсіонер проживає за межами України, в якій місця проживання зазвичай не має.
Так, пунктом 1.5 розділу І Порядку № 22-1 (в редакції станом на час подання заяви про поновлення пенсії) серед іншого, передбачено, що заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.
Отже, подання від імені пенсіонера заяви про поновлення пенсії представником за довіреністю чинним законодавством не передбачено, на відміну, зокрема від заяви про призначення пенсії (пункт 1.1 Порядку № 22-1). 
Зазначені норми свідчать, що законодавцем запроваджено різні механізми подання заяв про призначення та поновлення пенсії і остання пенсіонером повинна подаватись особисто за винятком ситуації, коли пенсіонер має законного представника (наприклад, у випадку недієздатності). 
Таким чином, заяву про поновлення виплати пенсії позивач повинна була подати особисто, проте цього не зробила, доручивши це зробити представнику за довіреністю, що не передбачено Порядком № 22-1.
Апеляційний суд вважає правильною позицію пенсійного органу, що подання від імені позивача заяви про поновлення виплати їй пенсії іншою особою унеможливлює розгляд і задоволення такої заяви.
З огляду на вказане, апеляційний суд вважає, що пенсійним органом правомірно було відмовлено позивачу в поновленні виплати пенсії з підстав подання заяви неналежною особою. 
При цьому помилковими є висновки суду першої інстанції, з огляду на які ним задоволений позов, щодо відсутності механізму, який встановлював би порядок звернення осіб, які до виїзду за кордон перебували на обліку як одержувачі пенсії в органах соціального захисту населення, оскільки Порядком № 22-1 визначені, зокрема і правила, за якими поновлюється виплата пенсії і цими правилами чітко встановлений обов`язок пенсіонера особисто подати заяву про поновлення виплати йому пенсії.
Відповідачем апеляційна скарга на рішення суду не подавалась, проте згідно з ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки заяву про поновлення виплати пенсії подано особою, яка за приписами п. 1.5 Порядку № 22-1 не має такого права, це є самостійною і достатньою підставою для відмови в поновленні пенсії, а тому доводи представника позивача щодо інших підстав відмови в поновленні виплати пенсії, зазначених відповідачем у листі від 7 квітня 2020 року, правового значення для вирішення справи не мають і судом не аналізуються.
ВИСНОВОК АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
За таких обставин, враховуючи наведені норми чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку,    що суд першої інстанції порушив норми матеріального права і це призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позову.
На підставі викладеного, керуючись статтями 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
П О С Т А  Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 1 жовтня 2020 року у справі №  160/5259/20 скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
   
Суддя-доповідач                                                            С.Ю. Чумак 

                          суддя                                                            С.В. Чабаненко 

                          суддя                                                            І.В. Юрко