П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

08 грудня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/8689/21	
Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І.В.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача – Турецької І. О.,
суддів – Стас Л. В., Шевчук О. А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Військової частини НОМЕР_1 в якому просив:
-                    визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.08.2017 по 26.04.2021;
-                    зобов`язати нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.08.2017 по 26.04.2021.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач указував, що 10 серпня 2017 року його виключено зі списків особового складу та знято з усіх видів забезпечення. Однак, при звільненні з військової служби, йому не було нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення. Оскільки відповідач не визнавав право ОСОБА_1 на отримання індексації, він звернувся до суду з відповідним позовом. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16.12.2020 (справа №420/12387/20) було, зокрема, зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 10.08.2017.
27.04.2021 індексація грошового забезпечення була перерахована на картковий рахунок позивача.
У зв`язку з цим, позивач вважає, що має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.08.2017 по 26.04.2021, адже таке право передбачене статтею 117 КЗпП України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2021 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Суд зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.03.2021 по 26.04.2021.

В іншій частині позовних вимог – відмовив.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції дійшов висновку про обов`язок суб`єкта владних повноважень виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, оскільки при звільненні, не виплачено індексацію грошового забезпечення. Такий обов`язок, як вважав суд першої інстанції, передбачений статтею 117 КЗпП України.
Водночас суд першої інстанції указував, що з огляду на характер заборгованості, виходячи з розумного балансу та співмірності, а також враховуючи поведінку позивача та відповідача у спірних правовідносинах, є справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат за період з 23.03.2021 (набрання чинності судовим рішенням по справі № 420/12387/20, індексація) по 26.04.2021 (фактична виплата індексації, яка здійснена на виконання вказаного судового рішення).
Суд першої інстанції не знайшов підстав для визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.08.2017 по 26.04.2021, оскільки оцінка оскаржуваної бездіяльності, надана в межах розгляду іншого судового провадження у справі №420/12387/20.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.08.2017 по 26.04.2021 включно.
Обґрунтування апеляційної скарги складається з того, що, відповідно до вимог статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Отже, на переконання скаржника, на роботодавця покладений обов`язок виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку і  суд першої інстанції не мав права зменшувати цей термін.

За розрахунком ОСОБА_1 , сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки становить 60  026,50 грн і вона суттєво відрізняється від суми, яку буде нараховано за період визначений рішенням суду.

Військова частина НОМЕР_1 , скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, вважає, що суд першої інстанції правомірно зменшив суму середнього заробітку, з майже чотирьохрічної суми до суми 34 дні, а тому в цій частині рішення прийнято у відповідності до норм матеріального та процесуального права.

Також, відповідач звертає увагу суду апеляційної інстанції, на незастосування  судом першої інстанції місячного строку звернення до суду, передбаченого частиною 5 статті 122 КАС України. При цьому, відповідач стверджує, що   відлік строку звернення до суду починається з дати звільнення позивача з військової служби.

Відповідно до приписів п.3 ч.1 ст.311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження, у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Фактичні обставини справи, які не оспорюються та визнаються сторонами.

ОСОБА_1 з 01.09.1999 по 10.08.2017 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
Відповідно до наказу від 10.08.2017 №249-ОС, позивач з 10.08.2017 виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.
23.10.2020 ОСОБА_1 звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із заявою, в якій просив нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 10.08.2017.
Листом від 28.10.2020 Військова частина НОМЕР_1 повідомила, що виплата індексації залежить від обсягу фінансування на відповідний рік. До того ж,  у межах наявного фінансового ресурсу, з січня 2016 року неможливо було забезпечити виплату індексацію грошового забезпечення військовослужбовцям Одеського загону морської охорони. Отож, при надходженні фінансування, на зазначені цілі, буде нарахована та виплачена на розрахунковий рахунок індексація в сумі 14  550,83 грн. з липня 2015 року по серпень 2017 року.
Не погоджуючись з такими діями відповідача, ОСОБА_1 у листопаді 2020 року звернувся до суду з відповідним позовом.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16.12.2020 (справа №420/12387/20), серед іншого, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 10.08.2017 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення – січень 2008 року.
Вказане рішення набрало законної сили 23.03.2021.
27.04.2021, на виконання вказаного судового рішення, Військова частина НОМЕР_1 виплатила на картковий рахунок ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення в сумі 60  030,53 грн (а.с.4).

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що наявні підстави для часткового задоволення апеляції, з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

Отже, безперечним є висновок, що трудове законодавство у питаннях, які не врегульовані нормами спеціального законодавства, поширюється також і на військовослужбовців.

Досліджуючи доводи апелянта про те, що суд не мав права зменшувати термін за який відповідач повинен сплатити позивачу відшкодування за свою протиправну бездіяльність, колегія суддів бажає зазначити таке.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Такий правовий висновок побудований на постанові Великої Палати Верховного Суду (справа №821/1083/17).
Аналізуючи вказані вище положення КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у справі №821/1083/17 виходила з того, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Стягнення повинно відповідати принципу розумності, справедливості та пропорційності.

За такого правового регулювання, колегія суддів вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо зменшення терміну прострочення повного розрахунку при звільненні, за який відповідач повинен нести відповідальність.

Водночас, слід зазначити, що, роз`яснюючи наведені принципи, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідні висновки викладені також і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Аналогічної позиції дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (постанова від 20.05.2020 року, справа №816/1640/17).

Ураховуючи вказані висновки Великої Палати Верховного Суду, а також те, що підтверджено право позивача на отримання індексації грошового забезпечення, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що відповідач повинен нести відповідальність, встановлену ч.1 ст.117 КЗпП України, а саме: виплатити позивачу його середній заробіток за час затримки виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки по день фактичного розрахунку.

Водночас, колегія суддів вважає, що, задовольняючи позов, суд першої інстанції повинен був указати суму, яка має бути виплачена позивачу, як середній заробіток за час затримки виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.
Колегія суддів зазначає, що з цього приводу існує усталена судова практика, що при вирішенні права особи на виплату середнього заробітку суд повинен вказати точну суму, яка належить до виплати.

Суд апеляційної інстанції, розраховуючи суму середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, виходить з такого.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно вимог постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі – Порядок №100).
Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Так, згідно картки особового рахунку про нараховане та виплачене грошове забезпечення за 2017 рік за останні повні два календарні місяці перед звільненням ОСОБА_1 – червень-липень 2017 року складає 24  430,40 грн. (12  215,20 х 2).
Середньоденний заробіток позивача становить 581,67 грн. (24  430,40 грн. поділити на 42 робочих дні).

Період затримки слід вважати з наступного дня з дати виключення позивача зі списків особового складу з 11 серпня 2017 року до дати повного розрахунку (26 квітня 2021 року). У цей період було 951 робочих днів, а тому, середній заробіток за час затримки виплати індексації грошового забезпечення становить 553  168,17 грн. (951 х 581,67 = 553  168,17).

До того ж, колегія суддів дослідила виписку з банку (а.с.4), відповідно до якого позивачу виплачено індексацію грошового забезпечення в сумі 60  030,53 грн., що більш ніж у дев`ять разів є меншим ніж сума виплати середнього заробітку за несвоєчасну виплату такої компенсації (553  168,17 грн.).

Суд апеляційної інстанції, для визначення суми, яку належить стягнути як середній заробіток за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення враховує тривалість строку між звільненням позивача з військової служби і, відповідно, непроведенням з ним повного розрахунку (серпень 2017 року), та зверненням до суду з позовом про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення (листопад 2020 року), що становить більше ніж три роки, співмірність ймовірного розміру майнових втрат пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні працівника та заявлених позивачем до виплати сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Також слід вказати, що з листом до Військової частини НОМЕР_1 про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення, після звільнення з військової служби, позивач звернувся більш ніж через три роки, лише у жовтні 2020 року.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що сума виплати середнього заробітку за несвоєчасну виплату позивачу індексації грошового забезпечення має становити 15  000 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції належить змінити, оскільки суд не встановив суму, яка має бути виплачена позивачеві, як середній заробіток за час затримки виплати індексації грошового забезпечення.

Також слід вказати, що Військова частина НОМЕР_1 , звертаючись з відзивом на апеляційну скаргу, наводить мотиви, які можуть розглядатися лише за результатом подання апеляційної скарги, проте відповідач не має статусу апелянта.

Однак, колегія суддів вважає необхідним дослідити обставини своєчасності звернення позивача до суду з даним позовом.
Так, 11 лютого 2021 року Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у справі №240/532/20 (адміністративне провадження №К/9901/14941/20) ухвалив постанову, в якій дійшов висновку про правильність застосування судом апеляційної інстанції місячного строку звернення до адміністративного суду, встановленого ч.5 ст.122 КАС України, у справі про невиплату позивачу у день звільнення з військової служби грошової компенсації вартості речового майна, яким він не був забезпечений під час проходження військової служби.
Верховний Суд вважає, що висновок суду апеляційної інстанції щодо обмеження права особи на звернення до суду з адміністративним позовом про виплату компенсації за затримку повного розрахунку при звільненні місячним строком з дня проведення з ним остаточного розрахунку ґрунтується на правильному застосуванні судом статті 122 КАС України та не суперечить Рішенню Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, яким розтлумачено статтю 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу в аспекті неоднозначної судової практики розгляду трудових спорів у порядку цивільного судочинства.

У цій справі №240/532/20 судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування частини першої статті 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року (справа №806/2164/16), від 11 лютого 2020 (справа №420/2934/19), від 13 березня 2019 року (справа №813/1001/17), одночасно погоджуючись з висновком щодо застосування частини п`ятої статті 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року (справа №815/2681/17) і від 22 січня 2020 року (справа №620/1982/19).

Враховуючи вказані висновки Верховного Суду, колегія суддів вважає, що у межах спірних правовідносин повинен застосовуватися місячний строк звернення до суду і такий місячний строк починає свій відлік з моменту фактичного розрахунку зі звільненим працівником.

У межах даної справи, відповідач розрахувався з позивачем 27 квітня 2021 року, а з позовом, останній, звернувся 25 травня 2021 року, тобто в межах місячного строку.

Отже, позивач, у межах спірних правовідносин, не пропустив місячний строк звернення до суду, передбачений ч.5 ст.122 КАС України.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Даним порушенням, на думку суду апеляційної інстанції, є неправильне тлумачення закону.

Відповідно до абз.1 ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Водночас ч.3 цієї статті передбачає, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 за подачу позову та апеляційної скарги сплатив судовий збір на загальну суму 2270 грн. (908 + 1362), що підтверджується відповідними квитанціями №97А1-КММТ-МВ1В-МАН1 від 20.05.2021 (а.с.8), №24Н4-8Т07-АНА3-РЕ0Е від 10.09.2021 (а.с.54) та №1КМ5-Н581-КВ83-68М1 від 24.09.2021 (а.с.64).
Враховуючи, що позов підлягає частковому задоволенню, сплачений позивачем судовий збір за подання позову та апеляційної скарги належить стягнути пропорційно до розміру задоволених позовних вимог з бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 у сумі 1  135 грн.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Водночас п.2 ч.5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Відповідно до п.1 ч.6 ст.12 КАС України до справ незначної складності відносяться справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі незначної складності, відсутні підстави для касаційного оскарження даного рішення.

Керуючись статтями 308, 311, 317, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2021 року – змінити, виклавши абзац другий його резолютивної частини в наступній редакції.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (код за ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки виплати індексації грошового забезпечення в сумі 15  000 (п`ятнадцять тисяч) грн.

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2021 року – залишити без змін.

Стягнути з бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 (код за ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) 1  135 (одна тисяча сто тридцять п`ять) грн. на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ), в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя                                                             І. О. Турецька

суддя                                                                                 Л. В. Стас

суддя                                                                                 О. А. Шевчук

Повне судове рішення складено 08.12.2021.