22-ц/804/2859/21 
                                                                                220/1356/21 

                                                                  П О С Т А Н О В А   
                                                       ІМЕНЕМ                  УКРАЇНИ
     „07”  грудня  2021 року                                                 місто Маріуполь  Донецької  області 
Єдиний унікальний номер 220/1356/21
Номер провадження 22-ц/804/2859/21 
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Лопатіної М.Ю., Пономарьової О.М.
за участю секретаря: Грішко С.В. 
учасники справи :  
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – ДП «Шахта імені М.С.Сургая»
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 02 вересня 2021 року головуючого судді  Якішиної О.М. зі складанням повного тексту судового рішення 02 вересня 2021 року по цивільній справі про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди,-
В С Т А Н О В И В :
У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом до державного підприємства «Шахта імені М.С.Сургая» (далі – ДП «Шахта ім. М.С.Сургая») ,мотивуючи вимоги тим, що рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 17 березня 2021 року з ДП «Шахта ім. М.С.Сургая» на його користь стягнуто заборгованість із заробітної плати у сумі 75 595,51 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 грудня 2020 року по день ухвалення судом рішення, у розмірі 76 101,77 грн. 
Вказаним рішенням суду встановлено, що  з 1998 року позивач працював на ДП «Шахта ім. М.С.Сургая», наказом № 840-к від 30 листопада 2020 року його звільнено внаслідок невідповідності виконуваній роботі за станом здоров`я на підставі п.2 ст.40 КЗпП України. На час звільнення належна до виплати сума заробітної плати становила 108 703,99 грн, з якої частково сплачено 18 грудня 2020 року 33 108,48 грн; середньоденна заробітна плата на день звільнення позивача складала 1042,49 грн. На час ухвалення рішення суду – 17 березня 2021 року заборгованість становила 75 595,51 грн.
Рішення суду  від 17 березня 2021 року в частині виплати заборгованості із заробітної плати в розмірі 75 595,51 грн  в повному обсязі виконано відповідачем добровільно 16 липня 2021 року. Тому вважає, що відповідач повинен сплатити на його користь середній заробіток, починаючи з наступного дня після ухвалення судом рішення з 18 березня 2021 року до дня фактичного розрахунку 15 липня 2021 року. Кількість робочих днів затримки за період з 18 березня 2021 року по 15 липня 2021 року, включно, становить 81 робочих днів. Отже, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного розрахунку складає 84 441,69 грн (1042,49 грн  х 81 робочих дні).
Визначаючи розмір моральної шкоди 5 000 грн позивач посилається на те, що відповідач незаконними діями щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні поставив його у скрутне фінансове становище, яке унеможливило гідне матеріальне забезпечення його родини. Невиплата позивачеві належних до виплати сум призвели до психологічних страждань та необхідності вишукувати інші джерела доходу для придбання продуктів харчування, одягу тощо. 
Просив стягнути з ДП «Шахта ім. М.С.Сургая» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 18 березня 2021 року по 15 липня 2021 року в розмірі 84 441,69 грн, без утримання податків та обов`язкових зборів, моральну шкоду 5000 грн та 908 грн судових витрат.

Рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 02 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ДП «Шахта ім. М.С.Сургая» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18 березня 2021 року по 15 липня 2021 року включно, у розмірі 20 000 грн .  В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ДП «Шахта ім. М.С.Сургая» на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору у розмірі 203,04 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на  порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що не може погодитись із підставами, відповідно до яких суд дійшов до висновку про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування зменшення розміру стягнення середнього заробітку судом безпідставно застосовано висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. 
Судом не враховано висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у цивільній справі № 6-113цс16 та від 23 грудня 2015 року у цивільній справі № 6-837цс15, а також Верховного Суду від 28 березня 2019 року у справах № 569/12154/17 та 569/14363/17, відповідно до яких питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні урегульовано нормами трудового права і не потребує додаткового застосування норм ЦК України, оскільки правова природа такого відшкодування здійснює функцію гарантування прав найманих працівників, а не санкційну за невиконання стороною своїх зобов`язань.        

Відзив на апеляційну скаргу ДП « Шахта ім.М.С.Сургая » мотивований безпідставністю та необґрунтованістю апеляційної скарги. Просили у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. 

У судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 , представник ДП «Шахта ім.М.С.Сургая» не з`явилися, належним чином були  повідомлені про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання телефонограм зареєстрованих в журналі телефонограм № 3.9-13 за №№ 2961,2962  та шляхом отримання судових повісток, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.94-96,101,102). Електронною поштою ДП «Шахта ім.М.С.Сургая» надіслало суду заяву про розгляд справи без участі представника (а.с.98-99). 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося (ч.2 ст.247 ЦПК України). 
Заслухавши суддю-доповідача,дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга  не підлягає  задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам оскаржуване рішення суду в повній мірі відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що з 27 квітня 1998 року по 06 квітня 2004 року, з 18 квітня 2005 року по 28 серпня 2006 року, з 28 лютого 2008 року по 30 листопада 2020 року позивач працював у ДП «Шахта ім. М.С.Сургая» та звільнений 30 листопада 2020 року наказом № 840-к від 30 листопада 2020 року внаслідок невідповідності виконуваній роботі за станом здоров`я на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України (а.с.7-9).
Рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 17 березня 2021 року з ДП «Шахта ім. М.С.Сургая» на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість із заробітної плати у сумі 75 595,51 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 грудня 2020 року по день ухвалення судом рішення, а саме по 17 березня 2021 року, включно, у розмірі 76 101,77 грн та моральну шкоду в розмірі 5 000 грн в зв`язку з порушенням термінів здійснення розрахунку при звільненні (а.с.10-13).
Згідно електронної виписки по банківському рахунку ОСОБА_1 та наданих відповідачем реєстрів зарахування заробітної плати від 16 липня 2021 року, відповідачем проведений розрахунок по заробітній платі 16 липня 2021 року двома платежами: 72171,60 грн та 3423,91 грн (а.с. 14).
Згідно довідки від 25 серпня 2021 року,середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складала 1042,49 грн, такий же розмір середньоденного заробітку позивача встановлено ,на підставі довідок  ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» від 22 лютого 2021 року та  від 05 січня 2021 року,а також встановлено рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 17 березня 2021 року.
Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд виходив з того, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ДП «Шахта ім.М.С.Сургая».Трудові відносини припинилися 30 листопада 2020 року.На час звільнення позивача заборгованість по заробітній платі становила 75 595,51 грн,про стягнення якої  17 березня 2021 року Вугледарським міським судом Донецької області прийнято рішення. 16 липня 2021 року відповідач виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі. Встановивши вказані обставини, суд дійшов висновку, що наявна вина відповідача у не проведені розрахунку з позивачем у день звільнення. Суд визначив розмір середнього заробітку за час затримки при звільненні відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100 за період з 18 березня 2021 року по 15 липня 2021 року, включно,  в сумі  84 441,69 грн (81 робочий день х 1042,49 грн), проте з урахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 20 000 грн. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог  в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 5 000 грн ,суд виходив з того,що рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 17 березня 2021 року з ДП «Шахта ім. М.С.Сургая» на користь ОСОБА_1 стягнуто, крім іншого, моральну шкоду в розмірі 5 000 грн в зв`язку з порушенням термінів здійснення розрахунку при звільненні,судом встановлено,що неправомірними діями відповідача,а саме порушення термінів здійснення розрахунку при звільненні,порушено гарантоване ст.43 Конституції України право позивача на своєчасне одержання винагороди за працю,що призвело до моральних страждань позивача,проте подвійне стягнення моральної шкоди діючим законодавством не передбачено. 
           З такими висновками суду першої інстанції  погоджується і апеляційний суд , оскільки вони відповідають обставинам справи та вимогам матеріального і процесуального права.
           Згідно зі ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.
           Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
          Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника.
        Судом встановлено, що всупереч наведеним законодавчим положенням ДП « Шахта ім.М.С.Сургая» при звільненні  позивача  не  виплатило йому  заробітну плату.
           Заборгованість відповідача з виплати позивачу заробітної плати становила 75 595,51 грн, яка була виплачена 16 липня 2021 року .
           Відповідно до ч. 1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
            Отже, передбачений ч. 1 ст.117 КЗпПУкраїни обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
          Таким чином, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
         Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме, виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
         Судом встановлено, що 16 липня 2021 року відповідач  сплатив позивачу заборгованість по заробітній платі .
          Таким чином, як вірно зазначено судом, ОСОБА_1 мав право  на компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18 березня 2021 року по 15 липня 2021 року .
          Середній заробіток для виплати працівникові компенсації за час затримки розрахунку при звільненні визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці » за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.
           За пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Пунктом 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
         При цьому згідно з п.5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку при звільненні, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка відповідно до п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.
          Згідно з положеннями ст.117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.
          Нормами ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК  України на сторін справи покладено обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
          ДП «Шахта ім.М.С.Сургая» не доведено відсутність його вини у невиплаті належних позивачу сум при звільненні.
          Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.
          У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність.
          Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
          У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц Великої Палати Верховного Суду, зазначено, що, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема, з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
           При цьому, Велика Палата Верховного Суду сформулювала перелік обставин, які повинен ураховувати суд, вирішуючи питання про зменшення розміру відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 ЦПК України. Такими обставинами є: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
         Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
         Аналогічний правовий висновок викладено також у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/16407/15-ц, від 15 квітня 2020 року у справі № 331/1863/18, від 18 листопада 2020 року у справі № 335/4416/18-ц.
         Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 . 
        У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»  суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц).
        Доводи апеляційної скарги щодо безпідставності застосування судом  висновків  Великої Палати Верховного Суду, викладених  в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц не є слушними . 
        Щодо відшкодування моральної шкоди.
        Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.
         Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством (ст. 237-1 КЗпП України).
        За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, невиплати коштів при звільненні, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
       Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших.
      Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст.237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.
      Частиною 1, 5 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Виходячи з аналізу вказаних норм, подвійне стягнення моральної шкоди діючим законодавством не передбачено.
      За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції вимогам закону є безпідставними. Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.
      Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
     Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд  та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).
      Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення, постановлено відповідно до вимог чинного законодавства та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
      Згідно зі до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
      Відповідно до положень частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки оскаржуване судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга - без задоволення, питання про розподіл судових витрат апеляційний суд не вирішує.
Керуючись ст.ст. 374,375,381,382  ЦПК України, апеляційний суд –

                                                                   П О С Т А Н О В И В  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1   – залишити без задоволення.

Рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 02 вересня 2021 року – залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст. 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.
Повний текст постанови складений 16 грудня 2021 року .

Судді: