Справа № 127/8281/21
Провадження № 22-ц/801/1853/2021, № 22-ц/801/2036/2021
Категорія: 65
Головуючий у суді 1-ї інстанції Король О. П.
Доповідач:Міхасішин І. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2021 року	Справа № 127/8281/21	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,
суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.
з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу №127/8281/21
за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат з оплати житлово-комунальних послуг
за апеляційними скаргами ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 липня 2021року та на додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 серпня 2021року та апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 серпня 2021року, ухвалені у складі судді Короля О.П.

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування витрат з оплати комунальних послуг.
Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . Так, 1/3 частка даної квартири належить їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24.05.1996 р., виданого на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради від 24.05.1996 р. № 982. Це свідоцтво видане на її дошлюбне прізвище « ОСОБА_3 », яке при реєстрації було змінено на « ОСОБА_4 ». На підставі договору дарування частини квартири від 14.12.2004 р., посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Грабовенською Т.А. і зареєстрованого в реєстрі №3363 позивачу належить 1/6 частки квартири, а власником іншої 1/2 частини квартири є брат позивача ОСОБА_2 . 
Позивач самостійно оплачує комунальні послуги протягом періоду з березня 2018 року по лютий 2021 року в розмірі 52 565,95 грн. Відповідач жодного разу не оплатив комунальні послуги та в добровільному порядку не бажає цього робити. Враховуючи, що позивач самостійно оплачувала комунальні послуги протягом певного періоду часу, а відповідач як співвласник квартири має також нести витрати з утримання належного йому на праві власності майна, просила стягнути з відповідача на свою користь вартість Ѕ частки понесених нею витрат по оплаті житлово-комунальних послуг, що становить 26 282,97 грн.  
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 липня 2021 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування витрат з оплати житлово-комунальних послуг за період з березня 2018 р. по лютий 2021 р. включно в розмірі 17 521,98 грн. 
В решті позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 у відшкодування витрат із сплати судового збору 605,64 грн. 
Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що сторони є співвласниками спірної квартири, користуються житлово-комунальними послугами і відповідно до закону зобов`язані оплачувати їх у строки, встановлені договором або законом. Разом із тим, враховуючи проживання у цій квартирі повнолітнього сина позивача ОСОБА_5 та його користування послугами, при розрахунку вартості витрат спожитих житлово-комунальних послуг такі витрати враховуються відповідно до кількості мешканців
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 червня 2021 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим. Апеляційна скарга мотивована тим, що він в квартирі по АДРЕСА_2 постійно не проживає, оскільки одружився у 2018 році та проживає за адресою АДРЕСА_3 .
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просить оскаржуване рішення залишити без змін як законне і обґрунтоване. 
Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 серпня 2021 рокуклопотання відповідача ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн.
В задоволенні решти клопотання відмовлено.
Задовольняючи частково клопотання ОСОБА_6 про стягнення витрат на правову допомогу суд першої інстанції виходив з того, що зазначена сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000, 00 грн. є неспівмірною з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи зважаючи на те, що справа є незначної складності. Крім того, оцінка дій адвоката, що полягала у вивченні чинного законодавства з даного питання, аналіз наявної судової практики та надання консультації, підготовки позовної заяви, підготовка і подача до суду заяв і клопотань з процесуальних питань, зазначених у розрахунках суми витрат адвоката, вказує на їх невідповідність критеріям обґрунтованості та пропорційності до предмета спору у розумінні приписів ч. 3 ст. 141 ЦПК України з огляду на те, що такі дії не вимагали значного обсягу юридичної і технічної роботи, не потребували вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними.
В апеляційній скарзі на додаткове рішення ОСОБА_2 просить скасувати додаткове рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 серпня 2021 року і у відповідній часині закрити провадження у справі повністю, посилаючись на те, що розмір понесених позивачем судових витрат є безпідставним.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Вінницького міського суду вінницької області від 02 серпня 2021 року ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення.
ОСОБА_1 також не погоджуючись з додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 серпня 2021 року подала апеляційну скаргу, в якій просить додаткове рішення суду змінити в частині розміру стягнутих витрат на професійну правничу допомогу, а саме стягнувши із ОСОБА_2 на її користь 6666,66 грн. в якості понесених та документально підтверджених судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
Апеляційна скарга мотивована тим, що складність справи не є єдиним критерієм співмірності витрат на правничу допомогу, також зазначає, що критерії співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката, передбачені ч. 4 ст. 185 ЦПК України, дотримані у повному обсязі. Крім того суд не може на власний розсуд зменшувати розмір витрат на оплату правничої допомоги, який підлягає відшкодуванню.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 серпня 2021 року скасувати.
В судовому засіданні ОСОБА_2 апеляційні скарги підтримав, просив їх задовольнити, мотивуючи свої вимоги доводами апеляційних справ.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена завчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомила.
Суд апеляційної інстанції переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги встановив наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що Позивач є співвласником 1/3 частини квартири   АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24.05.1996 р., виданого на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради від 24.05.1996 р. № 982 (а.с. 10) та 1/6 частини на підставі договору дарування частини квартири від 14.12.2004 р., посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Грабовенською Т.А. і зареєстрованого в реєстрі № 3363 (а.с. 11). Відповідач є співвласником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 (а.с.11).
Відповідно до копії особового рахунку № НОМЕР_1 , та акту, складеного комісією ВВС ТОВ «ЖЕО» № 13425 від 30.03.2021, в квартирі   АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 - власник, ОСОБА_5 - син, проживає без реєстрації – ОСОБА_2 (а.с. 14-15)
Згідно з довідкою від 23.03.2021, виданою ОСББ «Козицького 12», ОСОБА_2 постійно проживає без реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 .
Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
При цьому, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний сплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг (ч.3 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч. 4 ст. 544 ЦК України).
Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Аналіз наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги – регрес).
Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.
Згідно із ст. 6 Закону учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг.
Положеннями п. 6 ч. 1 ст.  1 Закону визначено, що  індивідуальний споживач – фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 9 Закону, якою передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону (ст. 10 Закону).
Як убачається із матеріалів справи, позивач просить стягнути з відповідача 1/2 частину витрат з оплати комунальних послуг за період з березня 2018 року по лютий 2021 року в розмірі 26282,97 грн.
Відповідно до ч.3 ст.156 ЖК України, члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту.
Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Як встановлено судом сторони є співвласниками спірної квартири, користуються житлово-комунальними послугами і відповідно до закону зобов`язані оплачувати їх у строки, встановлені договором або законом. Разом із тим, враховуючи проживання у цій квартирі повнолітнього сина позивача ОСОБА_5 та його користування послугами, при розрахунку вартості витрат спожитих житлово-комунальних послуг такі витрати враховуються відповідно до кількості мешканців. 
За розрахунком позивача сума одноосібно понесених нею витрат по оплаті житлово-комунальних послуг за період 2018-2021 роки становить 52 565,95 грн., в тому числі - за березень-грудень 2018 р. - 11515,37 грн., за 2019 р. - 12331,54 грн., за 2020 р. - 21012,87 грн., за січень - лютий 2021 р. - 6806,17 грн., що підтверджується наявними у справі квитанціями. 
Отже, сума оплати за житлово-комунальні послуги, з урахуванням викладеного вище, має бути розділена відповідно до кількості осіб, проживаючих у квартирі. З огляду на сплату позивачем грошових коштів за надані житлово-комунальні послуги, частка витрат, що припадає на відповідача складає 1/3, відповідно грошова сума, яка підлягає стягненню складає 17521,98 грн. (52565,95 грн. : 3 = 17521,98 грн.) 
За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, і відповідно з відповідача підлягають стягненню витрати на житлово-комунальні послуги у розмірі 17 521,98 грн.

В частині оскарження позивачем та відповідачем додаткового рішення колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;
3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч.8ст. 141 ЦПК України).
Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права
Суд першої інстанції врахував критерії, які застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
При вирішенні питання про відшкодування витрат на правничу допомогу позивачу ОСОБА_1 , суд першої інстанції з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи, виходячи з принципу співмірності та розумності судових витрат, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, правомірно стягнув з позивача 2000  гривень.
Судом першої інстанції при ухваленні додаткового рішення прийнято до уваги, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Доводи апеляційної скарги про те, що розмір судових витрат неспівмірний є безпідставними, та спростовуються матеріалами справи.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
При вирішенні цієї справи, суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційні скарги без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції – без змін, оскільки доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційні скарги залишено без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,
постановив:

Апеляційні скарги  ОСОБА_2  на рішення Вінницького міського  суду Вінницької області від 30 липня 2021 року  та  на додаткове рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 серпня 2021 року залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 серпня 2021року залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 липня 2021 року та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 серпня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Головуючий:  І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

І.М. Стадник