Постанова                                        
Іменем України                                        
 
24 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 1519/6916/2012
провадження № 61-7676св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., 
Хопти С. Ф.,
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,
третя особа - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_4 на постанову Одеського апеляційного суду від 24 березня 2021 року у складі колегії суддів: Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., Дрішлюка А. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2011 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.
 
Позовну заяву мотивовано тим, що з 17 вересня 1994 року до 24 вересня 2012 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, за період якого набули у власність квартиру АДРЕСА_1 ; земельну ділянку та розташований на ній житловий будинок, загальною площею 159,4 кв. м, що знаходяться у АДРЕСА_3; земельну ділянку та розташований на ній житловий будинок, загальною площею 
301,1 кв. м, що знаходяться на АДРЕСА_2 ; земельну ділянку та розташований на ній житловий будинок, що знаходяться на АДРЕСА_2 ; автомобіль «Toyota RAV 4», 1996 року випуску; автомобіль «Toyota RAV 4», 2001 року випуску.
 
Посилаючись на те, що сторони не дійшли згоди щодо добровільного поділу вказаного майна, ОСОБА_1 просила виділити їй у власність квартиру АДРЕСА_1 ; земельну ділянку та розташований на ній житловий будинок, загальною площею 301,1 кв. м, що знаходяться на АДРЕСА_2 , та автомобіль «Toyota RAV 4», 2001 року випуску. 
 
У власності ОСОБА_4 позивач просила залишити земельну ділянку та розташований на ній житловий будинок, загальною площею 159,4 кв. м, що знаходяться у АДРЕСА_3; земельну ділянку та розташований на ній житловий будинок, що знаходяться на АДРЕСА_2 , а також стягнути з відповідача компенсацію за більшу частину нерухомого майна у розмірі 144 786,13 грн, компенсацію вартості Ѕ ідеальної частки транспортного засобу 
«Toyota RAV 4», 1996 року випуску, у розмірі 100 950 грн та відшкодувати майнову шкоду за пошкодження транспортного засобу «Toyota RAV 4», 
2001 року випуску, у розмірі 5 000 грн.
 
Заперечуючи проти заявлених позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що незважаючи на придбання спірного майна у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, квартира АДРЕСА_1 , земельна ділянка та розташований на ній житловий будинок, загальною площею 159,4 кв. м, що знаходяться у АДРЕСА_3, є його особистою приватною власністю та вказане майно не може бути визнано спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбано за його особисті грошові кошти.
 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просив визнати вказане майно його особистою приватною власністю, визнати за ним та ОСОБА_1 право власності по Ѕ частці на земельну ділянку та розташований на ній житловий будинок, загальною площею 301,1 кв. м, що знаходяться на АДРЕСА_2 , автомобіль «Toyota RAV 4», 2001 року випуску.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 06 грудня 
2017 року у складі судді Плавича І. В. позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_5 право власності по Ѕ на ідеальну частку житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 301,1 кв. м, та по Ѕ на ідеальну частку земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 . 
Визнано за ОСОБА_5 право власності на Ѕ ідеальну частку земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 . 
Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_5 право власності по Ѕ на ідеальну частку транспортного засобу марки «Toyota RAV 4», 2001 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . 
Визнано за ОСОБА_5 право особистої приватної власності на житловий будинок з мансардою та надвірними спорудами, загальною площею 159,4 кв. м, та земельну ділянку № НОМЕР_2 , що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 . 
Визнано за ОСОБА_5 право особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 . 
У задоволенні інших вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_4 відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що земельна ділянка та розташований на ній житловий будинок, загальною площею 301,1 кв. м, що знаходяться на АДРЕСА_2 , а також земельна ділянка, що знаходиться на АДРЕСА_2 , і автомобіль «Toyota RAV 4», 1996 року випуску, були придбані сторонами за спільні кошти під час перебування у зареєстрованому шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю та підлягають поділу. При цьому суд вважав, що не підлягає поділу будинок на АДРЕСА_2 , оскільки він є самочинним будівництвом та його не введено в експлуатацію. Суд вважав, що квартира АДРЕСА_1 , земельна ділянка та розташований на ній житловий будинок, загальною площею 159,4 кв. м, що знаходяться у АДРЕСА_3, є особистою приватною власністю ОСОБА_4 , оскільки придбані за особисті кошти останнього. 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 24 березня 2021 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2017 року скасовано та ухвалено нове, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Поділено спільне подружнє майно та залишено у власності 
ОСОБА_1 :
- квартиру АДРЕСА_1 ;
- житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 301,1 кв. м, та земельну ділянку площею 0,096 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 ;
- автомобіль «Toyota RAV 4», 2001 року випуску;
Залишено у власності ОСОБА_4 :
- садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами АДРЕСА_3 , загальною площею 159,4 кв. м, та земельну ділянку площею 0,028га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 , ділянка № НОМЕР_2 ;
- двоповерховий житловий будинок та земельну ділянку площею 0,091 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 компенсацію за більшу частину майна в розмірі 144 786,13 грн.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 компенсацію за Ѕ частку автомобіля «Toyota RAV 4», 1996 року випуску, у розмірі 100 950,00 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що вказане нерухоме та рухоме майно було придбано у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та за спільні кошти, а тому належить їм на праві спільної сумісної власності, презумпцію якої ОСОБА_5 не спростовано, і підлягає поділу. Суд апеляційної інстанції вказав, що ОСОБА_2 не довів належними та допустимими доказами свої вимоги про визнання особистою приватною власністю квартири АДРЕСА_1 , земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку, загальною площею 159,4 кв. м, що знаходяться у 
СК «Дружба», 168 с. Кароліно-Бугаз Овідіопольського району Одеської області. 
Суд вважав, що оскільки автомобіль «Toyota RAV 4», 1996 року випуску, було реалізовано без згоди ОСОБА_1 , то з ОСОБА_4 слід стягнути компенсацію вартості Ѕ частки транспортного засобу. 

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи
 
У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. 
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про поділ будинку на АДРЕСА_2 , оскільки його не введено в експлуатацію. Також суд помилково вважав за можливе стягнути з нього на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості Ѕ частки автомобіля «Toyota RAV 4», 1996 року випуску, оскільки 15 листопада 2011 року його було знято з реєстраційного обліку та він не належить відповідачу. Вказує, що квартиру, земельну ділянку та розташований на ній житловий будинок, загальною площею 159,4 кв. м, що знаходяться у АДРЕСА_3, він придбав за власні кошти, а тому це майно є його особистою приватною власністю і поділу не підлягає.
 
Відзив на касаційну скаргу
 
У липні 2021 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому остання посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність прийнятої судом апеляційної інстанції постанови. Вказує, що будинок на АДРЕСА_2 повністю зведений, відповідає пожежним, санітарним нормам, придатний для проживання. Вказує, що цей будинок побудовано ще у 2008 році, однак відповідач не оформляє на нього право власності. Вважає, що відповідач не спростував презумпцію спільної сумісної власності подружжя на набуте за час шлюбу майно.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції 
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 червня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 17 листопада 2021 року справу призначено до розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
З 17 вересня 1994 року до 24 вересня 2012 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, за період якого набули у власність: 
-        квартиру АДРЕСА_1 (вартість 368 600 грн); 
-        земельну ділянку та розташований на ній житловий будинок, загальною площею 159,4 кв. м, що знаходяться у СК «Дружба», 168 у 
с. Кароліно-Бугаз Овідіопольського району Одеської області (вартість 1 044 571,76 грн); 
-        земельну ділянку та розташований на ній житловий будинок, загальною площею 301,1 кв. м, що знаходяться на 
АДРЕСА_2 (вартість 1 820 362 грн); 
-        земельну ділянку та розташований на ній житловий будинок, що знаходяться на АДРЕСА_2 (вартість 1 543 859,50 грн); 
-        автомобіль «Toyota RAV 4», 1996 року випуску; 
-        автомобіль «Toyota RAV 4», 2001 року випуску (вартість 109 627 грн).
 
Вартість зазначеного майна була встановлена висновком судової будівельно-технічної експертизи від 31 липня 2013 року, проведеної Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз (а. с. 259-272, 
т. 1)
 
Судами установлено, що автомобіль «Toyota RAV 4», 1996 року випуску, 
15 листопада 2011 року був знятий з обліку, не знаходиться у власності сторін.
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
 
Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. 
 
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
 
Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.
 
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
 
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції на підставі наданих сторонами доказів, встановивши, що спірне майно набуте сторонами у період шлюбу за спільні кошти, виходячи із принципу рівності часток подружжя у спільному майні, виходячи із його вартості, дійшов правильного висновку про те, що вказане майно є спільною сумісною власністю сторін і підлягає поділу між ними шляхом виділення ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 ; земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку, загальною площею 301,1 кв. м, що знаходяться на АДРЕСА_2 , та автомобіля «Toyota RAV 4», 2001 року випуску, а ОСОБА_6 - земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку, загальною площею 159,4 кв. м, що знаходяться у СК «Дружба», 168 у с. Кароліно-Бугаз Овідіопольського району Одеської області; земельної ділянки та розташованого на ній будинку, що знаходяться на АДРЕСА_2 .
 
При цьому суд апеляційної інстанції правильно стягнув з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 компенсацію за більшу частину майна у розмірі 
144 786,13 грн.
 
Верховний Суд враховує, що вартість спірного майна ОСОБА_5 не оспорюється.
 
ОСОБА_2 презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростував, матеріали справи не містять належних доказів того, що спірне майно (квартира, земельна ділянка та розташований на ній житловий будинок, що знаходяться у АДРЕСА_3 ) придбане за особисті кошти ОСОБА_4 , доводи касаційної інстанції про належність цього майна на праві особистої приватної власності відповідачу безпідставні.
 
При цьому суд апеляційної інстанції правильно відхилив доводи ОСОБА_4 щодо наявності у нього значних грошових коштів до моменту реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 , оскільки сама по собі наявність таких коштів не може бути підставою для визнання спірного майна особистою приватною власністю відповідача. ОСОБА_2 не надав доказів, що вказане майно було придбано саме за його особисті кошти. 
 
У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) зазначено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується під час поділу.
 
Судами установлено, що у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі ними 07 вересня 2004 року було придбано автомобіль «Toyota RAV 4», 1996 року випуску, який 15 листопада 2011 року було знято з обліку без згоди ОСОБА_1 , що свідчить про те, що відповідач використав цей автомобіль на свій розсуд проти волі іншого з подружжя та не в інтересах сім`ї, а тому суд апеляційної інстанції дійшов правильно висновку про стягнення з відповідача на користь позивача вартості Ѕ частки цього транспортного засобу, у розмірі 100 950,00 грн.
 
Відповідач вважає, що суд під час поділу майна помилково врахував автомобіль «Toyota RAV 4», 1996 року випуску, оскільки на час розгляду справи цей транспортний засіб йому не належав. Разом з тим, як зазначено вище, здійснення відчуження або використання майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї, є підставою для врахування такого майна або його вартості при поділі. 
 
Посилання в касаційній скарзі на неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 07 грудня 2016 року у справі 
№ 6-1568цс16, від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, не можуть бути прийняті судом, оскільки Абдул Кабур всупереч положенням частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України не надав належних доказів, що квартира АДРЕСА_1  і земельна ділянка та розташований на ній житловий будинок, що знаходяться у АДРЕСА_3 , були придбані за його особисті кошти, а тому відсутні підстави вважати це майно його особистою власністю. Отже, суд апеляційної інстанції розглянув справу із врахуванням презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
 
Щодо доводів касаційної скарги про помилковість висновків суду апеляційної інстанції щодо виділу йому будинку на АДРЕСА_2 , який не введено в експлуатацію слід зазначити таке.
 
У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351 ЦК України), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883 ЦК України), однак прямого визначення цих понять не наведено.
 
Виходячи з аналізу норм чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки об`єкта незавершеного будівництва, необхідно визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду, оскільки її фізичне створення розпочато, однак не завершено.
 
Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.
 
Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.
Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
 
Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.
 
Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і підлягати поділу між ними.
 
Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду 
від 11 вересня 2019 року у справі № 158/2404/13-ц (провадження 
№ 61-21466св18).
 
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції урахував, що об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок на АДРЕСА_2 ,фактично готовий до експлуатації та використовується відповідачем ОСОБА_5 , але офіційно не введений в експлуатацію і право власності на нього не зареєстровано.
 
Отже, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про можливість поділу цього будинку між подружжям.
 
Водночас, колегія суддів вважає необхідним вказати на неправильно викладену у зазначеній частині вирішення спору резолютивну частину постанови суду апеляційної інстанції, оскільки правильним є залишення у власності ОСОБА_4 незавершеного будівництвом двоповерхового житлового будинку, розташованого на АДРЕСА_2 , що дасть можливість відповідачу завершити будівництво зазначеного об`єкта, ввести його в експлуатацію та зареєструвати за собою право власності у визначеному законом порядку, а тому резолютивна частина постанови суду апеляційної інстанції у зазначеній частині підлягає зміні.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Згідно з частинами першою та четвертою статті 412 ЦПК України підставами для зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
Перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про зміну резолютивної частини постанови Одеського апеляційного суду 
від 24 березня 2021 року в частині вирішення питання про поділ незавершеного будівництвом житлового будинку, який розташований на 
АДРЕСА_2 
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки касаційну скаргу задоволено частково, постанову суду апеляційної інстанції змінено в резолютивній частині, то Верховний Суд не вбачає підстав для розподілу судових витрат.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_4 задовольнити частково. 
 
Постанову Одеського апеляційного суду від 24 березня 2021 року в частині поділу незавершеного будівництвом житлового будинку, який розташований на АДРЕСА_2 , змінити, виклавши у відповідній частині її резолютивну частину в такій редакції.
 
Залишити на праві власності відповідача ОСОБА_7 незавершений будівництвом житловий будинок, який розташований на 
АДРЕСА_2 .
 
В іншій частині постанову Одеського апеляційного суду від 24 березня 
2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
С. Ф. Хопта