Ухвала
 
27 жовтня 2021 року 
 
м. Київ
 
справа № 2609/11902/12
провадження № 61-16441ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І., 
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 13 червня 2012 рокута постанову Київського апеляційного суду від 13 жовтня 2021 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У квітні 2012 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , в якому просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 159 746,15 грн.
 
Позов обґрунтовано тим, що 30 серпня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Укрпромбанк») та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 1335/ФКВ-07, за умовами якого їй був наданий кредит в сумі 20 440,00 дол. США на придбання автомобіля з розрахунку 11,5 % річних строком до 28 серпня 2013 року. Відповідно до договору про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Укрпромбанку» він набув права вимоги за кредитним договором № 1335/ФКВ-07 від 30 серпня 2007 року.
 
Виконання відповідачкою зобов`язань за кредитним договором забезпечується порукою відповідно до укладеного між ТОВ «Укрпромбанк» та відповідачем ОСОБА_1 договору поруки від 30 серпня 2007 року № 1135/Zфпор-07. Згідно з умовами даного договору останній взяв на себе зобов`язання відповідати за виконання відповідачкою ОСОБА_2 її зобов`язань по кредитному договору в повному обсязі.
 
30 червня 2010 року між ТОВ «Український промисловий банк», ПАТ «Дельта банк» та Національним банком України було укладено Договір про передачу активів та кредитних зобов`язань Укрпромбанку на користь Дельта Банку, відповідно до умов якого право вимоги за укладеними з відповідачами договорами кредиту та поруки перейшло до позивача.
 
Оскільки вимоги кредитного договору відповідачі належним чином не виконували, внаслідок чого станом на 21 березня 2012 року утворилась заборгованість у розмірі 159 746,15 грн, яка складається з: заборгованості по кредиту у розмірі 128 700,79 грн; заборгованості за відсотками у розмірі 31 054,36 грн, позивач просив стягнути на свою користь з відповідачів зазначену суму заборгованості.
 
Заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 13 червня 2012 року позовні вимоги Банку задоволено частково. Стягнуто солідарно з відповідачів на користь Банку заборгованість у розмірі 159 746,15 грн та судовий збір.
 
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 24 червня 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення було залишено без задоволення.
 
Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати в частині вирішення заявлених до нього позовних вимог та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 13 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 червня 2012 року залишено без змін.
 
ОСОБА_1 у жовтні 2021 року засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення  Солом`янського районного суду м. Києва від 13 червня 2012 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 жовтня 2021 року у вищевказаній справі, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову банку.
 
Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Згідно з пунктом 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Згідно з приписами пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується.
 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
 
Таким чином, ціна позову у цій справі становить 159 746,15 грн, яка станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270,00 грн х 100 = 227 000,00 грн).
 
Отже, зазначена справа є малозначною в силу вимог закону, яким, за загальним правилом, виключається можливість перегляду ухвалених у ній судових рішень судом касаційної інстанції.
 
Доводи касаційної скарги щодо наявності підстав для обов`язкового скасування постанови Київського апеляційного суду від 13 жовтня 2021 року у зв`язку з тим, що оскаржувана постанова прийнята без повідомлення та участі заявника при розгляді справи в апеляційному суді, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються положеннями частини першої статті 369 ЦПК України, відповідно до якої апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
Посилання заявника на те, що зазначена справа має виняткове значення для нього, оскільки стягнута судовим рішення сума є для нього суттєвою, є неспроможними, оскільки вони нічим не підтверджені, а тому не можуть бути підставою для висновків про наявність обставин, за яких рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.
Вищевикладене свідчить про те, що посилання заявника на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, є необґрунтованими.
Верховним Судом досліджено та взято до уваги ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства і не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.
 
При цьому Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підтвердились, то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.
 
Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 13 червня 2012 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 жовтня 2021 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. Ю. Гулейков     О. В. Ступак      Г. І. Усик