Ухвала
 
06 грудня 2021 року
м. Київ
 
справа № 369/7225/19
провадження № 61-18654ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,  
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною                 скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування дійсним, визнання майна особистою власністю та виселення,
 
ВСТАНОВИВ:
 
17 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 07 жовтня                2021 року у вказаній справі.
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 листопада 2021 року клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги або зменшення його розміру задоволено частково. Зменшено розмір судового збору, що підлягає сплаті ОСОБА_1 за подання касаційної скарги до 3 239,34 грн. Указану касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги, а саме: надати квитанцію про сплату судового збору.
 
У грудні 2021 року від ОСОБА_1 на електронну і поштову адреси Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, а саме: квитанція про сплату судового збору.
Отже, недоліки касаційної скарги усунуто.
 
У касаційній скарзі заявниця посилається на пункт 1 частини другої статті 389                    ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку) як на підставу оскарження судового рішення. Зокрема, заявниця у касаційній скарзі зазначає, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 524/3305/14-ц (Верховний Суд, залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції, виходив з того, що спірний правочин укладений у письмовій формі, виконаний сторонами, а тому положення частини другої статті 218 ЦК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин).
 
Водночас, посилання заявниці в касаційній скарзі на неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, Верховного Суду від 07 серпня 2020 року у справі № 528/726/18, від 22 липня 2021 року 539/3720/16-ц, від 11 серпня 2021 року у справі № 199/3784/19 не може бути підставою для відкриття касаційного провадження згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки зі змісту вказаних судових рішень касаційної інстанції можна дійти висновку, що у цих справах та у справі, про перегляд якої подано касаційну скаргу, правовідносини не є подібними, що унеможливлює вирішення питання про незастосування судами висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Верховний Суд наголошує, що при визначенні справ із подібними правовідносинами враховується предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені судами фактичні обставини справи, однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
 
У справах № 528/726/18, № 539/3720/16-ц, 199/3784/19 Верховний Суд, переглядаючи судові рішення попередніх інстанцій, якими відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання договорів дійсними, виходив з невстановлення факту ухилення відповідачів від укладення нотаріально посвідченого договору.
 
У справі № 369/7225/19, про перегляд якої подано касаційну скаргу, апеляційний суд, відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 , виходив із того, що останньою не доведено безповоротного ухилення відповідачів від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визначення правочину дійсним на підставі статті 220             ЦК України.
 
Отже, наведене дає підстави для висновку, що у цій справі відсутня подібність змісту та матеріально-правового регулювання спірних правовідносин зі справами, які наведені заявницею як приклад неоднакового застосування норм матеріального права.
 
Посилання заявниці у касаційній скарзі на постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17, від 04 грудня 2019 року у справі                   № 917/1739/17 не є підставою для відкриття касаційного провадження згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а може бути лише додатковим із загальних питань правозастосування.
 
Крім того, у касаційній скарзі заявниця посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) як на підставу касаційного оскарження судового рішення. Зокрема, заявниця зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування положень статей 720, 729 ЦПК України у подібних правовідносинах.
 
Також, у касаційній скарзі заявниця посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України) як на підставу касаційного оскарження судового рішення. Зокрема, заявниця у касаційній скарзі зазначає, що апеляційний суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України); апеляційний суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частина третя статті 411                   ЦПК України).
 
Касаційна скарга подана у передбачений законом строк та з дотриманням вимог закону щодо форми та змісту.
 
За змістом частини сьомої статті 394 ЦПК України та відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі, в якій вирішує питання про витребування матеріалів справи. 
 
Враховуючи те, що заявницею усунуто недоліки касаційної скарги, доводи касаційної скарги підлягають перевірці за матеріалами справи, отже наявні підстави для відкриття касаційного провадження та витребування матеріалів указаної вище справи.
 
Касаційне провадження у цій справі відкривається на підставі пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України. 
 
Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд
 
УХВАЛИВ:
 
Відкрити касаційне провадження у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування дійсним, визнання майна особистою власністю та виселення.
 
Витребувати з Києво-Святошинського районного суду Київської області матеріали вищезазначеної цивільної справи № 369/7225/19.
 
Надіслати учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснити їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, в 10-денний строк з дня отримання ухвали.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	О. В. Ступак   І. Ю. Гулейков   Г. І. Усик