ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
2 червня 2021 року
м. Київ
справа № 725/1282/14-ц 
провадження № 61-11380св19 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,
 
учасники справи: 
позивач - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 21 травня 2014 року, ухвалене у складі 
судді Піхало Н. В., та постанову Чернівецького апеляційного суду від 8 травня 2019 року, прийняту колегією у складі суддів: Лисака І. Н., Височанської Н. К., Владичана А. І., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У березні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», банк) звернулося з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Позов мотивований тим, що 15 березня 2007 року Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль (далі - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»), правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/0008/82/39215, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 25 000,00 доларів США на строк з 15 березня 2007 року до 14 березня 2014 року. 
З метою забезпечення виконання зобов`язання за цим договором 15 березня 2007 року цими ж сторонами укладено іпотечний договір № 0011/0008/20717, відповідно до умов якого позичальник передав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 . 
Через неналежне виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором в частині своєчасного повернення кредитних коштів утворилася заборгованість, розмір якої на 19 лютого 2014 року склав 200 432,50 доларів США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 1 741 137,09 грн, з яких: 22 718,56 доларів США - заборгованість за кредитом, 22 420,94 доларів США - простроченої заборгованості, 17 150,25 доларів США - заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом, 160 563,69 доларів США - пені за несвоєчасне повернення кредитних коштів та процентів за їх користування. 
З метою вирішення питання про погашення заборгованості за кредитом банк 15 жовтня 2013 року відповідно до умов кредитного та іпотечного договорів направив відповідачеві повідомлення-вимогу, згідно з якою боржника було зобов`язано у тридцятиденний термін достроково повернути всю суму заборгованості, проте ця вимога залишилась без виконання.
З урахуванням наведеного банк просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 1 741 137,09 грн звернути стягнення на квартиру 
АДРЕСА_1 і належить відповідачеві на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності від 30 серпня 2006 року, виданого Департаментом житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради згідно з розпорядженням від 30 серпня 2006 року, шляхом її продажу на прилюдних торгах, встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. 
Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 травня 2014 року позов задоволено. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 15 березня 2007 року № 014/0008/82/39215 у сумі 1 741 137,09 грн звернено стягнення на нерухоме майно шляхом продажу на прилюдних торгах квартири АДРЕСА_1 і належить 
іпотекодавцю - ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності від 30 серпня 2006 року, виданого Департаментом житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради згідно з розпорядженням від 30 серпня 2006 року за № 44984, шляхом її продажу на прилюдних торгах, встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості вимог обрання позивачем способу звернення стягнення на предмет іпотеки через неналежне виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором, яке призвело до виникнення заборгованості за кредитом, а також нереагування відповідача на повідомлення позивача про необхідність усунення порушень зобов`язань за цим кредитним договором. 
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 8 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Визначено загальний розмір вимог та складових, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, у розмірі 320 927,10 грн, що складаються з: 241 448,70 грн заборгованості за рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 6 жовтня 2009 року, а також 32 903,08 грн - трьох процентів річних та 46 575,32 грн інфляційних втрат за період з 6 серпня 2009 року до 19 лютого 2014 року. Резолютивна частина заочного рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 травня 2014 року доповнена абзацом: «На час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню». В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Апеляційний суд, задовольняючи частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 , врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постановах від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 28 березня 2014 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), та ухвалення Першотравневим районним судом м. Чернівці рішення від 6 жовтня 2009 року, навів власний розрахунок заборгованості за кредитним договором, в рахунок якого слід звернути стягнення на предмет іпотеки, зменшивши розмір заборгованості з 1 741 137,09 грн до 320 927,10 грн. Апеляційний суд, взявши до уваги власний розрахунок заборгованості за кредитним договором, застосував положення частини другої статті 625 ЦК України та обрахував три проценти річних і інфляційні втрати.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У червні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив скасувати заочне рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 травня 2014 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 8 травня 2019 року з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними та необґрунтованими, ухваленими з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
Вирішуючи справу, суди не встановили фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, не надав суд і належної оцінки зібраним у справі доказам, що, на думку заявника, призвело до неправильного вирішення справи.
Заявник у касаційній скарзі вказує на необґрунтовану відмову у застосуванні позовної давності до вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, що свідчить про невжиття судами заходів для повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи. Зазначає, що не отримував судові повістки і не мав можливості надати заперечення на позовну заяву і заяву про застосування позовної давності.
У касаційній скарзі заявник зауважує, що банк в порядку виконання судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовився залишити за собою майно боржника, а саме предмет іпотеки у цій справі, через що Першотравневим відділом державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції було повернуто виконавчий документ стягувачеві.
Апеляційний суд, залишаючи заяву відповідача про застосування позовної давності, залишив поза увагою зміст рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 6 жовтня 2009 року у цивільній справі № 2-242/2009, з якого вбачається, що 23 квітня 2008 року позивачем було надіслано боржникам вимогу про дострокове повернення кредитних коштів за кредитним договором, тобто право позивача на звернення стягнення на предмет іпотеки виникло до нього у 2008 році, проте з таким позовом банк звернувся у 2014 році з пропуском позовної давності.    
Також у касаційній скарзі заявник вказує на помилковість висновків суду першої інстанції щодо його належного повідомлення про час та місце судового засідання, адже він не перебував за місцем своєї реєстрації через догляд за хворою сестрою довготривалий час за місцем її проживання.
Посилаючись на зазначене, заявник просить рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Позиція інших учасників справи
У жовтні 2019 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» надіслало відзив на касаційну скаргу, у якому послалось на необґрунтованість її доводів, просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.
Зазначило, що постанова Черновецького апеляційного суду від 8 травня 2019 року прийнята з додержанням норм матеріального та процесуального права, з врахуванням правових позицій Верховного Суду.
Провадження у суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 22 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього суду від 26 травня 2021 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи 
Судами встановлено, що 15 березня 2007 року ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/0008/82/39215, за умовами якого банк зобов`язувався надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 25 000,00 доларів США на строк з 15 березня 2007 року до 14 березня 2014 року включно на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов`язувався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором.
З метою забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором 15 березня 2007 року сторонами укладено іпотечний договір № 011/0008/20717, за умовами якого відповідач передав в іпотеку банку належне йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .
Відповідно до пункту 1.2 іпотечного договору, у разі порушення позичальником зобов`язань за кредитним договором та/або іпотечним договором, кредитор отримує право звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання термінів виконання якого-небудь із зобов`язань за кредитним договором у випадку порушення позичальником якого-небудь із зобов`язань, передбачених умовами кредитного договору.
15 жовтня 2013 року банк відповідно до умов кредитного та іпотечного договорів направив відповідачеві лист-вимогу № 114-28-0-00/2089, згідно з яким його було зобов`язано у тридцятиденний термін достроково повернути всю суму заборгованості, проте ця вимога залишилась без виконання. У цій вимозі банк також повідомив боржника про право банку у разі невиконання вимоги про усунення порушень за договором, звернути стягнення на предмет іпотеки у судовому або позасудовому порядку. 
За розрахунком банка на 19 лютого 2014 року заборгованість ОСОБА_1 становить 200 432,50 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 1 741 137,09 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 22 718,56 доларів США, простроченої заборгованість - 22 420,94 доларів США, прострочених процентів - 17 150,25 доларів США та пені за прострочення сплати кредиту та процентів - 160 563,69 доларів США.
Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460 IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 5 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції Кодексу від 3 жовтня 2017 року, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України у редакції Кодексу від 3 жовтня 2017 року). 
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року в справі № 361/7543/17 (провадження № 14-546цс19) зазначено, що: «Наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором за наведеними вище положеннями законодавства не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. 
Схожі правові висновки виклав Верховний Суд України у постановах
від 3 лютого 2016 року у справі № 22- ц/796/716/2014 (провадження
№ 6-1080цс15) та від 9 вересня 2014 року у справі № 922/3658/13 (провадження № 3-71гс14)».
Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
Відповідно до частин першої, третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Згідно зі статтею 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.
Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 6 жовтня
2009 року у справі № 2-242/2009 за позовом ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором позов задоволено. Стягнено солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором в розмірі 242 447,50 грн. Змістом цього рішення встановлено, що загальна заборгованість за кредитом на 5 серпня 2009 року становила 32 562,52 доларів США, в тому числі: 22 844,67 доларів США - заборгованості за кредитом, 2 355,27 доларів США - нарахованих та несплачених процентів, 6 362,58 доларів США - пені за несвоєчасне повернення кредиту та процентів. 23 квітня 2008 року позивачем надіслано відповідачам претензію про повернення боргу за кредитним договором
(а. с. 95-96). 
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
Після спливу строку кредитування кредитор позбавлений права нараховувати проценти й пеню, передбачені кредитним договором.
За правилом частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
В силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після вчинення правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки 
(стаття 257 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.
Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до пункту 6.5 кредитного договору у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, кредитор має право достроково стягнути з позичальника заборгованість за кредитом, нарахованих процентів за користування кредитом та неустойку (пеню). Таке стягнення здійснюється за рахунок коштів, майна та майнових прав позичальника, включаючи забезпечення за кредитним договором, за умовами попереднього (за 30 днів) повідомлення позичальника рекомендованим листом.
Отже, у такий спосіб сторони договору врегулювали питання щодо дострокового повернення кредитних коштів, тобто зміну строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів, що також відповідає вимогам статті 1050 ЦК України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18) зробила висновок, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України). 
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.
Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.
Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.
Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.
Відповідач, звертаючись до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення, зазначав, що він не отримував судових повісток, а, відтак, не був повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи, чим був позбавлений можливості реалізувати свої процесуальні права та взяти участь у змагальному процесі. При цьому відповідач послався на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 6 жовтня 2009 року у справі № 2-242/2009, яким з нього стягнено заборгованість за кредитним договором, що має істотне значення для цієї справи, та про намір заявити клопотання щодо витребування справи з архіву суду.   
Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 18 лютого 2019 року у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення відмовлено.
Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, відповідач у апеляційній скарзі заявляв про пропуск позивачем позовної давності з огляду на вказане рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Отже, суд апеляційної інстанції, посилаючись на межі апеляційного перегляду, безпідставно не взяв до уваги доводи відповідача, що позовна заява подана з пропуском позовної давності.
Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.
Апеляційний суд, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, не встановив в повному обсязі фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки доказам, наявним у матеріалах справи та поданих до суду апеляційної інстанції, і дійшов передчасного висновку про часткове задоволення позову. 
Суд апеляційної інстанції, погоджуючись з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, який належить відповідачеві на праві приватної власності, дійшов передчасного висновку щодо розміру заборгованості в межах якої слід звернути таке стягнення. 
Обраховуючи суму заборгованості, в межах якої позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки, апеляційний суд не перевірив належним чином розрахунків заборгованості за кредитним договором, наданих позивачем. Врахувавши рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 6 жовтня 2009 року у справі № 2-242/2009 виходив з того, що така сума повинна становити 320 927,10 грн, а не 1 7 41 137,09 грн, як просив позивач. До складу цієї суми увійшли: різниця між стягненою заборгованістю за рішенням суду (242 447,50 грн) та сплаченим частково боргом (126,11 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 998,79 грн), а також три проценти річних (32 903,08 грн) та інфляційні втрати (46 575,32 грн), нарахування яких передбачене частиною другою статті 625 ЦК України як відповідальність за неналежне виконання боржником зобов`язання. При цьому апеляційний суд залишив поза увагою те, що позивач з вимогами про нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат до суду не звертався.
Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції, не перевірив належним чином, чи виконане рішення Першотравневого районного суду 
м. Чернівці від 6 жовтня 2009 року у справі № 2-242/2009 та чи набрало воно законної сили, адже відповідно до відмітки на копії цього рішення воно не вступило в законну силу.
Підпунктом 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає забезпеченням зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України - в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири 
та 250 кв. м для житлового будинку.
Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
 
Застосовуючи положення цього Закону до спірних правовідносин, апеляційний суд дійшов суперечливих висновків про те, що сума заборгованості за рішенням суду та за вимогою позивача трансформована в національну валюту.
 
Враховуючи те, що обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції встановлені неповно, потребують додаткової перевірки та оцінки, оскаржувана постанова апеляційного суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.
 
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Під час нового розгляду справи належить врахувати викладене, надати належну оцінку доказам і запереченням, поданим сторонами, ухваливши судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону. 
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 411 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, статтею 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Чернівецького апеляційного суду від 8 травня 2019 року скасувати з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий	І. М. Фаловська	
Судді:	В. М. Ігнатенко	
 	С. О. Карпенко	
 	С. Ю. Мартєв	
 	В. А. Стрільчук