Єдиний унікальний номер 219/8688/20 
Номер провадження 22-ц/804/2164/21        

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

02 листопада 2021  року                                                                                                               м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого судді Космачевської Т.В., 
суддів: Кішкіної І.В., Корчистої О.І.,
за участю секретаря судового засідання Гладуха О.О.,
відповідачки ОСОБА_1 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 14 червня 2021 року, ухваленого судом у складі головуючого судді Хомченко Л.І. в місті Бахмуті Донецької області, повне судове рішення складено 24 червня 2021 року, у справі номер 219/8688/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, 

В С Т А Н О В И В:

В вересні 2020 року до Артемівського міськрайонного суду Донецької області звернулась ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер – її чоловік ОСОБА_4 . Вона є спадкоємцем його майна. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді рухомого та нерухомого майна. Вчасно звернутися до нотаріуса про прийняття спадщини вона не могла, у зв`язку з тим, що на час смерті чоловіка вона перебувала за кордоном. 
Тому просила суд визнати її спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_4 та надати їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини.
Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 14 червня 2021 року визначено ОСОБА_2 додатковий строк п`ять місяців для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 .
Із вказаним рішенням не погодилась ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 14 червня 2021 року та ухвалити нове рішення.
Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є помилковим та однобічним, в ньому не надана правова оцінка фактичним доказам.
Суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини ОСОБА_2 після смерті її чоловіка ОСОБА_5 .
Позивачкою не надано доказів про її перебування у трудових відносинах за кордоном, також не надано доказів про відмову у виїзді позивачки з-за кордону.
Суд не надіслав запит до еміграційної служби щодо знаходження за кордоном позивачки.
Звертає увагу, що цивільна справа при відкритті провадження мала один номер провадження, а в остаточному рішенні зазначений інший.
Вважає, що суд прийняв передвчасне рішення, та прийшов до помилкового висновку про задоволення позову.
Відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов. 
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідачка ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити.
Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, відповідно до статей 128, 130 ЦПК України, надала клопотання про розгляд справи за її відсутністю (а.с. 140).
Позивачка ОСОБА_2 в  судове засідання апеляційного суду не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, відповідно до статей 128, 130 ЦПК України.
На адресу реєстрації ОСОБА_2 направлено судову повістку про дату, час і місце розгляду справи. Проте конверт з повісткою повернувся до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 142).
Відповідно до ч. 1 статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.
У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Отже, позивачка ОСОБА_2 повідомлена про розгляд справи. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю нез?явившихся позивачка та відповідачки. 
Заслухавши суддю – доповідача, відповідачку ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.  
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 ОСОБА_6 уклав шлюб з ОСОБА_2 04 вересня 2015 року, прізвище чоловіка після укладення шлюбу – ОСОБА_7 (а.с. 8).
Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9).
З візи (республіка Польща) вбачається, що ОСОБА_2 перебувала за кордоном у республіці Польщі в період з 01.07.2019 року по 10.09.2020 року (а.с. 6-7). 
Відповідно до листа №40/01-16 від 17.09.2020 року приватного нотаріуса Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Слєсарєва В.В., ОСОБА_2 відмовлено в заведенні спадкової справи у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини (а.с. 14).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини ОСОБА_2 .
Такий висновок суду першої інстанції є правильним, відповідає фактичним обставинам справи та нормам закону. 
Предметом спору у справі, яка переглядається, є визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини у зв`язку з пропуском цього строку через перебування спадкоємця за кордоном.
За загальним правилом положення про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; ці обставини визнані судом поважними.
Подібний висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року №6-1320цс17. З указаним висновком погодився Верховний Суд у постанові від 01 квітня 2019 року у справі №643/3049/16-ц (провадження №61-39398св18).
З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.
Разом з тим, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини.  
Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.
При цьому, судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо.
Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.
Подібні висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року №6-1215цс16, Верховним Судом у постановах від 18 січня 2018 року у справі №198/476/16 (провадження №61-1750св18); від 12 лютого 2018 року у справі №712/656/15 (провадження №61-23947св18), від 06 червня 2018 року у справі №592/9058/17-ц (провадження №61-200св18), від 11 липня 2018 року у справі №381/4482/16-ц (провадження №61-12844св18).
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Судом встановлено, що з 04 вересня 2015 року позивачка ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.
В період з 01 липня 2019 року по 10 вересень 2020 року ОСОБА_2 перебувала за кордоном в Польщі. 
Приватним нотаріусом Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Слєсарєвим В.В. відмовлено ОСОБА_2 в заведенні спадкової справи у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини.
З витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі вбачається, що до Спадкового реєстру внесено реєстраційний запис, параметрами якого є реєстрація 18.05.2020 року спадкової справи за заявою відповідачки ОСОБА_1 спадкодавець ОСОБА_4 (а.с. 145).
Встановивши, що позивачка ОСОБА_2 пропустила строк на подання заяви про прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_4 з об`єктивних  поважних причин, зокрема через перебування за кордоном, що фактично позбавило її можливості вчасно подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визначення ОСОБА_2 додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
При цьому апеляційний суд, крім зазначеної обставини, також враховує велику відстань між місцем перебування позивачки і місцем знаходження спадкового майна, та незначний пропуск строку для подання відповідної заяви (два місяці).
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для  задоволення позову про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.
Доводи апеляційної скарги щодо не надіслання запиту до еміграційної служби про перебування за кордоном позивачки є необґрунтованим, оскільки відповідно до ухвали Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 08 лютого 2021 року таку інформацію витребувано в Державній міграційній службі України та на зазначену ухвалу надано відповідь (а.с. 72-73, 81, 82-83).
Щодо доводу апеляційної скарги про різні номери провадження в ухвалі про відкриття провадження та остаточному рішенні суду першої інстанції, апеляційний суд зазначає, що відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями визначений єдиний унікальний номер судової справи 219/8688/20, номер провадження 2/219/2941/2020, у зв`язку з перереєстрацією справи у 2021 році судом присвоєно новий номер провадження – 2/219/421/21, що передбачено Наказом ДСА України від 17.12.2013 року №173 «Про затвердження Інструкції з діловодства в місцевих загальних судах, апеляційних судах областей, апеляційних судах міст Києва та Севастополя, Апеляційному суді Автономної Республіки Крим та Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ» (а.с. 15). Тому цей довід апеляційної скарги також є безпідставним.
Інші наведені в апеляційній скарзі доводи є неспроможними, висновків суду першої інстанції не спростовують та не впливають на правильність ухваленого рішення за результатами розгляду позовної заяви. 
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994 року, пункт 29).
За таких обставин, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі. 
Апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. 
Підстав для скасування судового рішення не вбачається.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, витрати відповідачки по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають. 
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 14 червня 2021 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Судді:

Повне судове рішення складено 03 листопада 2021 року.

Суддя: