Справа № 445/820/20                                Головуючий у 1 інстанції: Кіпчарський О.М. 
Провадження № 22-ц/811/3168/20                 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М. 
Категорія:44

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

12 жовтня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого судді – Шандри М.М.
суддів: Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.
секретаря: Скакун І.А.
за участю: ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , представника прокуратури Панькевича Р.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Прокуратури Львівської області, Державної казначейської служби України на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 02 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Прокуратури Львівської області про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює опертивно-розшукову діяльність, досудове розслідування,
ВСТАНОВИЛА:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Прокуратури Львівської області, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування.
Позов мотивував тим, що 22.08.2018 йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, в подальшому вказане кримінальне провадження передано до суду. Вироком суду першої інстанції його виправдано, а кримінальне провадження закрито. Зазначений вирок залишений без змін судом апеляційної та касаційної інстанції. Вказує, що він незаконно перебував під судом і слідством у період з 22.08.2018 по 20.02.2020, тобто до дня винесення рішення Верховним Судом, а тому має право на стягнення моральної та майнової шкоди, яка йому була завдана внаслідок неправомірного кримінального переслідування. Завдану моральну шкоду позивач оцінив в розмірі 358 948,00 грн, з розрахунку 4 мінімальні заробітні плати за кожен місяць перебування під слідством і судом. Зазначав, що за час слідства та суду він тривалий час перебував на лікуванні, переніс ішемічний інсульт, був звільнений з роботи, внаслідок перенесених захворювань йому встановлено третю групу інвалідності. Окрім цього, просив стягнути 85 350,00 грн у якості відшкодування витрат на правову допомогу, понесені ним під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження.
Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 02 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Прокуратури Львівської області про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює опертивно-розшукову діяльність, досудове розслідування – задоволено частково.
Стягнуто з Держави України, за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) грошові кошти в розмірі 120 000,00 грн. (сто двадцять тисяч гривень 00 копійок) моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства в особі Прокуратури Львівської області.
Стягнуто з Держави України, за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) грошові кошти в розмірі 57 100, 00 грн. (п`ятдесят сім тисяч сто гривень 00 копійок) майнової шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства в особі Прокуратури Львівської області.
Стягнуто з Держави України, за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) грошові кошти в розмірі 14 700,00 грн. (чотирнадцять тисяч сімсот гривень 00 копійок), в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .
       В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує на те, що рішенням суду першої інстанції не враховано період касаційного оскарження, в повній мірі не відновлено порушені незаконним притягненням його конституційні права та свободи. Вважає, що у зв`язку з безпідставним поданням прокурором у кримінальному провадженні касаційної скарги та підтриманням у касаційному суді незаконної позиції, апелянт будучи виправданим, змушений був додатково захищати свої конституційні права та свободи, а тому строк перебування під судом завершився 20.02.2020, коли прийнято постанову Верховного Суду у вказаному кримінальному провадженні. Крім цього, з моменту подання касаційної скарги до винесення рішення апелянт переживав моральні страждання, причиною яких були очевидно незаконні дії сторони обвинувачення. Вважає, що право на додаткове відшкодування моральної шкоди за час дії запобіжних заходів в розмірі 4 мінімальних заробітних плати (в розрахунку 2 мінімальні заробітні плати за два місяці дії запобіжного заходу, і 2 мінімальні заробітні плати за два місяці відсторонення від займаної посади). Тому вважає, суд першої інстанції безпідставно не врахував викладених у позовній заяві обставин обгрунтування спричиненої моральної шкоди, що призвело до встановлення неспівмірної суми відшкодування моральної шкоди. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні матеріальної шкоди в розмірі 28 259 грн.Просить рішення в частині відмови у задоволенні позову скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 
Також вищевказане рішення оскаржила Прокуратура Львівської області.
В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що в матеріалах справи відсутні об`єктивні докази того, що завдані позивачу душевні та психічні страждання свідчать про погіршення стану його здоров`я, порушення стосунків з оточуючими людьми, а також суттєве обмеження прав та можливостей, які потребують додаткових матеріальних затрат. Вважає, що в основу рішення покладено, лише покази позивача, без жодних інших доказів. Тому, за відсутності обґрунтування позивачем, без долучення належних доказів, на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, суд без повного дослідження усіх доказів безпідставно задоволив її в розмірі 120 000 гривень. Окрім цього, зазначає, що розмір заявлених позивачем витрат на правову допомогу є неспівмірним, необгрунтований обсягом виконаних адвокатом робіт, наданих послуг, затраченим ним часом на виконання цих робіт (послуг), не відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та повною мірою не підтверджуються долученими до заяви доказами. Просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.
Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 02 жовтня 2020 року в апеляційному порядку оскаржила Державна казначейська служба України. В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не встановив належного відповідача по справі, та безпідставно задоволив позовні вимоги до Казначейства, яке є неналежним відповідачем. Також не погоджується з рішенням суду в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки, судом не враховано, що до позивача не застосовувались жорсткі запобіжні заходи, такі як тримання від вартою чи цілодобовий домашній арешт. Також судом не враховано судову практику у даній категорії справ чим порушено принцип розумності та справедливості, а саме відшкодування моральної шкоди не має призводити до збагачення. Також не погоджується з рішенням суду в частині стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, зазначає, що розмір заявлених позивачем витрат на правову допомогу є необгрунтований, тому не підлягає до задоволення.
ОСОБА_1 подав до суду відзиви на апеляційні скарги Прокуратури Львівської області, Державної казначейської служби України, в яких просить апеляційні скарги залишити без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , представника прокуратури Панькевича Р.В., перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 06.06.2018 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42018140000000182 внесено відомості про можливе вчинення кримінального правопорушення.
У межах вказаного кримінального провадження 22.08.2018 ОСОБА_1 вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, зокрема в тому, що будучи службовою особою, він вніс неправдиві відомості до офіційних документів.
Повідомлення про підозру складено прокурором Прокуратури Львівської області І.Матківським.
20.09.2018 слідчим суддею Галицького районного суду м. Львова обрано відносно підозрюваного ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, строком на два місяці, зобов`язано підозрюваного прибувати до слідчого, прокурора, суду за першим викликом, утримуватись від спілкування із свідками, здати на зберігання, документи, що дають право в`їзду, виїзду за межі території України.
Цього ж дня, слідчим суддею Галицького районного суду м. Львова постановлено ухвалу, якою ОСОБА_1 відсторонено від займаної ним посади – заступника начальника установи з інтендантського та комунально-побутового забезпечення – начальника відділу інтендантського та господарського забезпечення Державної установи «Личаківська виправна колонія (№30)», строком на два місяці.
26.09.2018 прокурором Прокуратури Львівської області І.Матківським складено обвинувальний акт, згідно якого, на погляд прокурора, ОСОБА_1 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.
Вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 31.05.2019 ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України та виправдано, а кримінальне провадження закрито.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 03.09.2019 вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Постановою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 20.02.2020 вирок суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції у вказаному кримінальному провадженні залишені без змін, а касаційна скарга прокурора Матківського І.І. без задоволення.
Судом також встановлено, що з 23.08.2018 по 07.09.2018 ОСОБА_1 був госпіталізований та проходив стаціонарне лікування, при цьому йому поставлено діагноз – гіпертонічна хвороба ІІ стадія, 2 ступінь, ризик ІІІ, високий, гіпертонічне серце, дилатація ЛП. Дисциркуляторна енцефалопатія І ст. з синдромом в/черепної гіпертензії. СКХ. Дрібні конкременти обох нирок. Хронічний гастродуоденіт в ст.н./ремісії.
У подальшому ОСОБА_1 перебував декілька разів на стаціонарному лікуванні, зокрема, в період з 17.10.2019 по 29.10.2018, з 30.11.2018 по 09.12.2018, з 19 грудня 2018 по 03.01.2019, з 13.05.2019 по 30.05.2019.
При цьому, наприкінці листопада 2018 у ОСОБА_1 діагностовано інсульт.
22.01.2019 ОСОБА_1 встановлено 3 групу інвалідності та втрату 50% працездатності.
26.11.2018 позивача звільнено із раніше займаної посади - заступника начальника установи з інтендантського та комунально-побутового забезпечення – начальника відділу інтендантського та господарського забезпечення Державної установи «Личаківська виправна колонія (№30)» на підставі п.п.2 п. 1 ст. 77 ЗУ «Про національну поліцію», тобто за хворобою.
Строк календарної служби ОСОБА_1 становить на день звільнення 19 років 06 місяців та 07 днів.
Відповідно до  статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Положеннями частини першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. 
Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. 
Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина, підлягає відшкодуванню відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (п.1 ч.1 ст.1 Закону).
У зазначених випадках завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду (ч.2 ст.1 Закону).
Пунктом 2 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» також передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає й у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Відповідно до пункту 5  статті 3 цього Закону, окрім іншого, у вказаних вище випадках відшкодуванню підлягає також моральна шкода.
Така шкода відшкодовується державою за рахунок коштів державного бюджету (ст. 4 Закону).
У статті 4 Закону України  «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Частиною другою статті 13 Закону України  «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.
Відповідно до частини третьої цієї статті Закону, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Отже, Законом встановлено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.
Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. 
При цьому, визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.
За загальним правилом відшкодування моральної шкоди, яке міститься у статті 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Зокрема, враховуються тяжкість та тривалість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках позивача, можливість їх відновлення, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо. При цьому, суд має виходити із засад розумності та справедливості. 
Отже, враховуючи наведені вище норми матеріального права й те, що внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури, які полягали у неправомірному притягненні позивача до кримінальної відповідальності, скеруванні справи за необґрунтованим обвинуваченням до суду, що мало наслідком постановлення виправдувального вироку, суд першої інстанції дійшов до підставного висновку про доведеність факту заподіяння позивачу моральної шкоди. 
Визначаючи розмір морального відшкодування за 12 місяців та 12 днів незаконного перебування позивача під слідством та судом, суд обґрунтовано та справедливо орієнтувався на розрахунок відшкодування дві мінімальні заробітні плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, що є більшим від законодавчо закріпленого мінімального розміру такого відшкодування, врахувавши те, що позивачу було завдано моральної шкоди через кримінальне переслідування, що мало для нього негативні наслідки.
Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром морального відшкодування, оскільки за встановлених обставин справи він відповідає вимогам розумності і справедливості, а тому доводи апеляційних скарг в цій частині є безпідставними та не підлягають задоволенню.
Доводи апеляційної скарги Прокуратури Львівської області про те, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути обґрунтованим з наданням доказів на підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань, колегією суддів також відхиляються, оскільки судом при визначенні розміру відшкодування було враховано вимоги частин 2, 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
При цьому, згідно з пунктом 14 частини першої статті 3 Кримінального процесуального кодексу України, притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.
Відповідно до частини першої статті 43 КПК України виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 532 КПК України вирок або ухвала суду першої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок чи ухвала суду, ухвала слідчого судді не набрала законної сили. Судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення.
Враховуючи вищенаведені положення статей 43, 532 КПК України, а також те, що вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 31.05.2019, яким позивача визнано невинуватим у пред`явленому обвинувачення за ч. 1 ст. 366 КК України, ухвалою Львівського апеляційного суду від 03.09.2019 залишений без змін, то саме із вказаної дати (з дня набрання вироком законної сили) позивач вважається таким, що реабілітований та позбавлений будь-яких обмежень у правах, а кримінальне переслідування відносно нього - завершеним.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом в постанові від 13 серпня 2020 року у справі № 607/10144/18.
За таких обставин колегія суддів відхиляє доводи ОСОБА_1 .
Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги Прокуратури Львівської області про те, що позивачем не дотримано правил територіальної підсудності (виправдувальний вирок винесено Шевченківським районним судом, а позов про відшкодування шкоди розглянуто Золочівським районним судом), оскільки, відповідно до ч.4 ст.28 ЦПК України позови, пов`язані з відшкодуванням шкоди, заподіяної особі незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.
Отже, позивач скористався наданим йому положеннями ст.28 ЦПК України правом вибору альтернативної підсудності справи та звернувся до суду за своїм місцем проживання.
Відповідно до п.4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»  у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.
З матеріалів справи вбачається, що 30.08.2018 позивачем укладено договір про надання правничої допомоги із Адвокатським об`єднанням «Екс Юре», яке надавало йому правову допомогу в межах вищевказаного кримінального провадження.
За твердженням позивача, за вказаним договором ним оплачено 28 250 грн та надано копію акту виконаних робіт, на якому від руки зазначено, що станом на 01.07.2019 від замовника отримано гонорар в сумі 28 250 грн.
Враховуючи, що позивачем не долучено до матеріалів справи документів, які оформлені у встановленому законом порядку та свідчать, що позивачем сплачено на користь Адвокатського об`єднання 28 250 грн за надання правничої допомоги (квитанції до прибуткового касового ордера, платіжного доручення з відміткою банку або іншого банківського документу, касового чеку), суд обґрунтовано дійшов висновку, що позовні вимоги у цій частині не підлягають до задоволення.
Також встановлено, що 12.07.2019 ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги із Адвокатським об`єднанням «Вест Партнерс».
Згідно звітів про виконані роботи, актів виконаних робіт до вказаного договору, рахунків на оплату правової допомоги, вартість такої становить 42 300 грн та 14 800 грн.
Факт оплати вказаних коштів підтверджено випискою з банківського рахунку від 11.09.2020.
Судом правильно встановлено, що витрати на оплату правової допомоги на користь Адвокатським об`єднанням «Вест Партнерс» у загальному розмірі 57 100,00 грн, підтвердженні належними засобами доказування, ці витрати безпосередньо пов`язані та понесені позивачем у зв`язку із незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності, а тому підлягають відшкодуванню йому у повному обсязі.
В свою чергу, доказів або обґрунтувань, у тому числі розрахунків, які свідчили б про неправильність розрахунку витрат Прокуратура Львівської області не надала. Між тим, суд дослідив докази про наявність у позивача витрат у зв`язку з наданням йому правової допомоги.
Статтею 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Вирішуючи питання співмірності, місцевий суд врахував складність справи та виконані адвокатом роботи, визначив час, який адвокат витратив для участі у судових засіданнях, та прийшов до правильного висновку про те, що витрати позивача на правничу допомогу є співмірними зі складністю справи та часом, витраченим на надання правової допомоги.
В апеляційній скарзі прокурор не наводить переконливих аргументів щодо не співмірності таких витрат. 
Апеляційний суд вважає, що визначена адвокатом сума гонорару у розмірі 14 700,00 грн є обґрунтованою, такою, що відповідає складності справи та часу, який затрачено на фактичне надання правової допомоги, обсягом, наданих адвокатом послуг, у зв`язку з чим вказана сума підлягає відшкодуванню в повному обсязі.
При цьому колегія суддів частково погоджується з доводами Державної казначейської служби виходячи з наступних мотивів.
Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органами у цій справі є прокуратура Львівської області (дії посадової особи якого призвели до безспірного стягнення коштів) та Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету). 
Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів
Такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16.
На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про стягнення коштів шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку, тому доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України є підставними та підлягають що задоволення в цій частині, а рішення суду підлягає зміні в цій частині. В решті рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
ПОСТАНОВИЛА:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
       Апеляційну скаргу Прокуратури Львівської області залишити без задоволення. 
       Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.
       Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 02 жовтня 2020 року змінити, виклавши його резолютивну частину в такій редакції: 
       «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) 120 000,00 грн (шістсот вісімдесят чотири тисячі вісімсот тридцять п`ять гривень) моральної шкоди.
       Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) 57 100, 00 грн. (п`ятдесят сім тисяч сто гривень 00 копійок) майнової шкоди.
       Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) 14 700,00 грн. (чотирнадцять тисяч сімсот гривень 00 копійок), в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу».
        Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
       Повний текст постанови складено:22.10.2021.
       
Головуючий          

Судді