Постанова
Іменем України
 
03 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 715/2316/18
провадження № 61-3755св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Крата В. І. 
суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , Глибоцька районна державна адміністрація, Йорданештська сільська рада Глибоцького району Чернівецької області, 
 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 31 січня 2020 року в складі колегії суддів Владичан А. І., Литвинюк І. М., Перепелюк І. Б., 
 
ВСТАНОВИВ :
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Глибоцької районної державної адміністрації, ОСОБА_2 , Йорданештської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області про скасування рішення ради, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та визнання права на завершення приватизації.
 
В обґрунтовування позову зазначав, що він є спадкоємцем усього майна після смерті батька ОСОБА_3 , якому за життя на підставі рішення № 2/1 від 14 березня 1994 року «Про приватизацію присадибних земельних ділянок громадян сіл Карапчів і Підлісне» належала земельна ділянка, яка розташована по АДРЕСА_1 , площею 0,46 га. У 1994 році батько розпочав процедуру приватизації вказаної земельної ділянки, однак завершити її не встиг.
 
На вказаній земельній ділянці розташований будинок загальною площею 37 м2, який на підставі  договору дарування серії ВКВ № 856337 від 23 жовтня 2007 року належить на праві власності позивачу. Під указаним будинком позивач приватизував земельну ділянку площею 0,25 га кадастровий номер 7321082000:01:001:0422.
 
Зазначає, що не має змоги завершити приватизацію вказаної земельної ділянки, оскільки її частина виділена в окрему земельну ділянку й надана у власність ОСОБА_2 . Зокрема, Йорданештською сільською радою прийнято рішення № 85-10/2016 від 22 вересня 2016 року про надання дозволу  ОСОБА_2  на складання проєкту відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, площею 0,2000 га, в межах населеного пункту с. Йорданешти. На підставі зазначеного рішення сільської ради ОСОБА_2 розроблено проєкт відведення земельної ділянки, кадастровий номер 7321082000:01:001:0444, який затверджено рішенням Йорданештської сільської Глибоцького району Чернівецької області № 40-29/2018 від 27 квітня 2018 року.
 
Наведене призвело до порушення його права на завершення приватизації земельної ділянки, яка належала його батьку, в розмірі 0,46 га. 
 
ОСОБА_1 просив: 
- скасувати рішення Йорданештської сільської Глибоцького району Чернівецької області № 40-29/2018 від 27 квітня 2018 року «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту с. Йорданешти ОСОБА_2 »; 
- скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 земельної ділянки за кадастровим номером 321082000:01:001:0444;
- визнати за ним у порядку спадкування за заповітом право на завершення приватизації земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 0,46 га та одержання документів на його ім`я, що посвідчують право власності на земельну ділянку, приватизацію якої розпочав ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 16 жовтня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про те, що спадкодавець ОСОБА_3 за життя звертався до землевпорядних організацій для встановлення меж земельної ділянки в натурі, отримував державний акт на спірну земельну ділянку, що виконавчим комітетом Карапчівської сільської ради народних депутатів 14 березня 1994 року прийнято рішення про передачу ОСОБА_1 спірної земельної ділянки у власність на підставі розробленої земельно-кадастрової документації, в якій було би визначено розмір, конфігурацію та місце розташування земельної ділянки. Також судом першої інстанції зазначено, що позивач не довів порушення органом місцевого самоврядування вимог законодавства при прийнятті оскаржуваного рішення щодо передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,20 га в межах населеного пункту с. Йорданешти Глибоцького району Чернівецької області.
 
Короткий зміст постанови апеляційного суду
 
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 31 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 16 жовтня 2019 року скасовано; позов ОСОБА_1 задоволено частково: 
- скасовано рішення Йорданештської сільської ради № 40-29/2018 від 27 квітня 2018 року «Про затвердження проєку землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту с. Йорданешти ОСОБА_2 »;
- визнано за ОСОБА_1 , в порядку спадкування за заповітом, право на завершення приватизації земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1 , площею 0,46 га.
 
Апеляційний суд встановив, що земельна ділянка площею 0,20 га, кадастровий номер 7321082000:01:001:0444, яка належить відповідачу, та земельна ділянка площею 0,25 га, кадастровий номер 7321082000:01:001:0422, яка належить позивачу, є складовими частинами земельної ділянки площею 0,46 га, що 14 березня 1994 року передана для приватизації батьку позивача ОСОБА_3 . У зв`язку з чим суд апеляційної інстанції зробив висновок про те, що Йорданештська сільська рада не мала права передавати частину цієї ділянки іншій особі, адже за життя ОСОБА_3 набув у встановленому законом порядку право власності на спірну земельну ділянку, тому вона ввійшла до складу спадщини, яка залишилася після його смерті. Вказані обставини свідчать про незаконність рішення № 40-29/2018 від 27 квітня 2018 року щодо затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства площею 0,20 га, кадастровий номер №73210820000:01:001:0444.
 
Оскільки ОСОБА_1 набув право на спадкування усіх прав та обов`язків, що належали його батьку на підставі статей 1216 та 1218 ЦК України, і до складу спадщини входить земельна ділянка площею 0,46 га, яка належала ОСОБА_3 , апеляційний суд зробив висновок про наявність підстав для визнання за ОСОБА_1 права на завершення процедури приватизації земельної ділянки, яку спадкодавець розпочав за життя у встановленому порядку та не завершив у зв`язку зі смертю.
 
Вимоги про визнання за позивачем права одержання на його ім`я документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, апеляційний суд уважав безпідставними. 
 
Відмовляючи в задоволенні вимоги про скасування державної реєстрації права власності, апеляційний суд виходив із того, що такі вимоги є неналежним способом захисту. 
 
Аргументи учасників справи
 
У лютому 2020 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Чернівецького апеляційного суду від 31 січня 2020 року та просив її скасувати як таку, що прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, й залишити в силі законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно задовольнив позов ОСОБА_1 , оскільки матеріали справи не містять належних і допустимих доказів про вчинення спадкодавцем ОСОБА_3 з часу прийняття рішення сільської ради 14 березня 1994 року про передачу йому у власність земельної ділянки по день своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 будь-яких дій щодо приватизації земельної ділянки та визначення її меж у натурі, що унеможливлює встановити її фактичне місце розташування. 
 
Вказує, що суд апеляційної інстанції зробив неправильний висновок про те, що до складу земельної ділянки 0,46 га, яка належала ОСОБА_3 , входить надана у власність відповідачу земельна ділянка 0,20 га, оскільки матеріали справи не містяться належних доказів про це.  
 
Звертає увагу суду касаційної інстанції на те, що апеляційний суд з порушенням норм закону задовольнив вимогу про визнання за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом права на завершення приватизації земельної ділянки, суд таке право може визнати лише у разі, якщо органом місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцю у завершенні процедури приватизації, і в тому разі спадкоємці мають право звернутися до суду з відповідним позовом. 
 
01 червня 2020 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу ОСОБА_4 , у якому просив залишити її без задоволення, а оскаржену постанову апеляційного суду без змін, посилаючись на те, що постанова апеляційного суду є законною та обґрунтованою. Вказує на безпідставність аргументів касаційної скарги про недоведеність місця розташування земельної ділянки, яка належала його батьку, оскільки з особового рахунку № НОМЕР_1 погосподарської книги с. Йорданешти встановлено, що станом на 01 листопада 1990 року в постійному користуванні власника будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_3 обліковано присадибну земельні ділянку загальною площею 0,50 га, що підтверджує факт того, що в батька позивача була лише одна земельна ділянка за вказаною адресою, яка рішенням сільської ради від 14 березня 1994 року передана йому у власність. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 20 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження в справі.
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Межі та підстави касаційного перегляду 
 
Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
 
В ухвалі Верховного Суду від 20 квітня 2020 року вказано, що касаційна скарга містить передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підстави касаційного оскарження, а саме, що апеляційний суд не застосував висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду від                     06 лютого 2018 року в справі № 459/1757/15-ц, від 02 жовтня 2019 року в справі № 381/4645/17, від 13 грудня 2019 року в справі № 297/672/16-ц. 
 
Аналіз доводів касаційної скарги дає підстави вважати, що постанова апеляційного суду оскаржується в частині задоволених позовних вимог про скасування рішення ради та про визнання права на завершення приватизації в порядку спадкування, в іншій частині не оскаржуються, а тому Верховним Судом не переглядається. 
 
Фактичні обставини справи
 
Суди встановили, що  ОСОБА_3 рішенням № 2/1 виконавчого комітету Карапчівської сільської ради народних депутатів від 14 березня 1994 року «Про приватизацію присадибних земельних ділянок сіл Карапчів і Підлісне» передано для приватизації земельну ділянку в розмірі 0,46 га. 
 
В господарстві, що розташоване в АДРЕСА_1 , станом на 1991-1996 роки проживали: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , що підтверджується особовим рахунком № НОМЕР_1 .
 
Згідно погосподарських книг с. Йорданешти за господарством в АДРЕСА_1  обліковувалось з 1990 по 1996 роки 0,50 га землі; з 1997 по 2000 роки - 0,06 та для обслуговування житлового будинку і 0,44 га під ріллю (сільське господарство); в 2001 році - 0,25 га для обслуговування житлового будинку і 0,25 га для ведення особистого підсобного господарства; з 2002 по 2010 роки - 0,06 га для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і 0,44 га для ведення особистого селянського господарства.
 
Відповідно особового рахунку № НОМЕР_2 в цьому ж господарстві станом на 1996 - 2000 роки проживали ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та за господарством обліковувалося 0,50 га земель, в тому числі 0,06 га під будівлями та 0,44 га під ріллею.
 
Рішенням Йорданештської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області 10 сесії 5 скликання № 85-10/2016 від 22 вересня 2016 року «Про надання дозволу на складання проєкту відведення на земельну ділянку у власність для ведення особистого селянського господарства на території Йорданештської сільської ради ОСОБА_2 » відповідачу надано дозвіл на складання проєкту відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 0,2000 га в межах населеного пункту с. Йорданешти, в адміністративних межах Йорданештської сільської ради.
 
Рішенням Йорданештської сільської ради 29 сесії 5 скликання № 40-29/2018 від 27 квітня 2018 року затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства площею 0,2000 га, кадастровий номер № 73210820000:01:001:0444, яка знаходиться в межах населеного пункту с. Йорданешти, Глибоцького району Чернівецької області, а також передано безоплатно у власність ОСОБА_2 вищевказану земельну ділянку.
 
Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 123125683 підтверджується, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки - кадастровий номер № 7321082000:01:001:0444, площею 0,2 га, для особистого селянського господарства, що розташована в с. Йорданешти Глибоцького району Чернівецької області.
 
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 64412865, власником земельної ділянки кадастровий номер 7321082000:01:001:0422, площею 0,25 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд, що розташована в с. Йорданешти Глибоцького району Чернівецької області, є ОСОБА_1 .
 
Відповідно до довідки № 822 від 12 травня 2016 року, виданої Йорданештською сільською радою Глибоцького району Чернівецької області, ОСОБА_2 зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1 . 
 
Рішенням Глибоцького районного суду від 17 травня 2019 року, яке залишене без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 11 липня 2019 року, в справі № 715/2692/18 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Карапчівської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Йорданештської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, про визнання недійсним та скасування рішення сільської ради від 14 березня 1994 року про приватизацію земельної ділянки площею 0,46 га ОСОБА_3 відмовлено. У вказаній справі встановлено, що позивач не надав належних і допустимих доказів того, що ОСОБА_3 за життя завершив процедуру приватизації земельної ділянки (земельна ділянка як об`єкт цивільних прав не сформована і не зареєстрована) та отримав державний акт на землю, право на приватизацію якої йому надано оспорюваним рішенням сільської ради.
 
Позиція Верховного Суду
 
Колегія суддів частково приймає доводи, викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів. 
 
У частині першій статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
За змістом цієї норми правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
 
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
 
Статтею 122 ЗК України передбачено, що вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.
 
Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).
 
У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі № 628/1475/19 (провадження № 61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні». 
 
Відповідно до частин другої, п`ятої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.
 
Позивач, звертаючись до суду з цим позовом та вказуючи про порушення його прав, зазначав, що його батько розпочав процедуру приватизації земельної ділянки площею 0,46 га, яка йому належала на підставі рішення сільської ради від 14 березня 1994 року, за адресою АДРЕСА_1 , проте не встиг її завершити у зв`язку зі смертю. Позивач як спадкоємець майна за заповітом після смерті батька вирішив самостійно завершити приватизацію земельної ділянки площею 0,46 га, проте дізнався, що її частину 0,20 га приватизував ОСОБА_2 на підставі оскарженого рішення сільської ради, тому вважає це рішення незаконним. 
 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
У спірних правовідносинах предметом доказування є наявність або відсутність встановлення факту порушення оспорюваним рішенням органу місцевого самоврядування прав ОСОБА_1 як спадкоємця земельної ділянки площею 0,46 га, наданої для приватизації його батьку. Враховуючи заявлені у цій справі вимоги, позивач зобов`язаний був довести, що рішення Йорданештської сільської ради від 27 квітня 2018 року про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки 0,20 га, яка знаходиться в межах населеного пункту с. Йорданешти Глибоцького району Чернівецької області, порушує його права та інтереси. 
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав будь-яких належних і допустимих доказів порушення оскарженим рішенням його прав та інтересів, оскільки з рішення сільської ради від 14 березня 1994 року про надання для приватизації земельної ділянки  батьку позивача неможливо встановити її конфігурацію та місце розташування. 
 
Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов, проаналізувавши записи погосподарських книг с. Йорданешти за період з 1990-2010 роки, встановив, що земельна ділянка площею 0,46 га розташована за адресою АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим зробив висновок, що у сільської ради не було законних підстав для передачі частини цієї земельної ділянки ОСОБА_2 . 
 
У справі, що переглядається, суди не звернули увагу на те, що: 
земельна ділянка площею 0,46 га не виділена в натурі, не встановлено її меж та не оформлено технічну документацію, що унеможливлює встановити її фактичне місце розташування;
із технічної документації із землеустрою на земельну ділянку, яка належить відповідачу ОСОБА_2 , також неможливо встановити її межі на місцевості та місце розташування;
аналізуючи записи погосподарських книг домогосподарства за адресою АДРЕСА_1, суди не звернули увагу, що за домогосподарством у період з 1990 по 2010 роки обліковувались різні за площею земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства (0,50 га, 0,25 га, 0,44 га), при цьому рішенням сільської ради від 14 березня 1994 року ОСОБА_3 передано для приватизації земельну ділянку в розмірі 0,46 га. 
 
Висновок апеляційного суду про те, що сторони у судовому засіданні підтвердили, що земельна ділянка площею 0,20 га, передана у власність відповідачу, є складовою земельної ділянки 0,46 га, ґрунтується на припущеннях, оскільки матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження таких обставин. 
 
У постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року в справі №495/4687/17 (провадження №61-9754св21) вказано про можливість визнання в порядку спадкування права на завершення приватизації земельної ділянки. Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця.
 
Колегія суддів зауважує, що предметом спору відповідно до пред`явлених позовних вимог є визнання в порядку спадкування права на завершення приватизації земельної ділянки, яку, як вважає позивач розпочав його батько та не завершив за життя. Оскільки ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом після смерті батька, то вважається, що він набув право на спадкування усіх прав та обов`язків, що належали його батьку. Таким чином, до складу спадщини входить, у тому числі, право на завершення процедури приватизації земельної ділянки, яку спадкодавець розпочав за життя у встановленому законом порядку та не завершив у зв`язку зі смертю. 
 
Вирішуючи спір в цій частині, суди не встановили чи розпочав батько позивача процедуру приватизації земельної ділянки площею 0,46 га; чи звертався позивач з відповідною заявою до органів місцевого самоврядування щодо завершення її приватизації в порядку спадкування; не з`ясували місце розташування земельної ділянки; належним чином не дослідили наявні у матеріалах справи докази, якими позивач обґрунтовував право на завершення приватизації земельної ділянки площею 0,46 га, при цьому не врахували, що позивач приватизував земельну ділянку в розмірі 0,25 га за адресою АДРЕСА_1 . 
 
Невстановлення судами фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору, зумовило неправильне вирішення справи. 
 
В силу положень частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.
 
За таких рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають скасуванню з направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
 
З урахуванням необхідності врахування висновку щодо застосування норм права викладеного у постановах Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі № 628/1475/19 (провадження № 61-7554св21), від 20 жовтня 2021 року в справі №495/4687/17 (провадження №61-9754св21) колегія суддів вважає, щокасаційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в оскарженій частині скасувати з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Висновки щодо розподілу судових витрат
 
Згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
 
За таких обставин розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції піддягає здійсненню судом, який ухвалить  остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
 
Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 16 жовтня 2019 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 31 січня 2020 року в частині позовних вимог про скасування рішення ради та про визнання права на завершення приватизації скасувати, справу направити в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
З прийняттям постанови суду касаційної інстанції рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 16 жовтня 2019 року та постанова Чернівецького апеляційного суду від 31 січня 2020 року в скасованій втрачають законну силу.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                    В. І. Крат
Судді                                                                              Н. О. Антоненко
                                                                                      І. О. Дундар
                                                                                       Є. В. Краснощоков
                                                                                      М. М. Русинчук