ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"05" жовтня 2021 р.           Справа№ 911/1292/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Дикунської С.Я.
суддів:            Шаптали  Є.Ю. 
          Станіка С.Р. 
 
секретар судового засідання        Макуха О.А.
без виклику представників сторін 
розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного підприємства «Авентин»
на рішення   Господарського суду Київської області
від                               16.06.2021 (повний текст рішення складено 24.06.2021)
у справі             № 911/1292/21   (суддя Мальована Л.Я.)
позовом             Товариства з обмеженою відповідальністю «Нота Логістик»
до                                  Приватного підприємства «Авентин»
про                            стягнення   165  898, 74 грн. 

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Нота Логістик» (далі - ТОВ «Нота Логістик», позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Приватного підприємства «Авентин» (далі - ПП «Авентин», відповідач) про стягнення   165  898, 74 грн.  В обґрунтування своїх вимог зазначило  про  невиконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором про здійснення внутрішніх і міжнародних вантажних автоперевезень № 1711/20 від 17.11.2020 щодо оплати наданих послуг, відтак просило стягнути з відповідача 159  824,  00 грн. заборгованості, 2  664, 04 грн. пені, 2  795, 94 грн. інфляційних втрат та 614, 76 грн. 3% річних.
Рішенням Господарського суду Київської області від 16.06.2021 у справі №911/1292/21 позов задоволено. Стягнуто з Приватного підприємства «Авентин» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Нота Логістік»    159  824, 00 грн. - боргу, 2  664, 04 грн. - пені, 2  795,94 грн. - інфляційних втрат, 614, 76 грн. - 3% річних, 8  000, 00 грн. витрат на правову допомогу, судовий збір в сумі 2  488, 49 грн. 
Не погоджуючись із згаданим рішенням, ПП «Авентин» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати та ухвалити нове рішення, яким зменшити розмір стягнення витрат на правову допомогу до 4  000, 00 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.  Доводи апелянта зводяться до того, що внаслідок неналежного повідомлення його про відкриття  провадження у справі та про дату, час  та місце судових засідань, відповідач  фактично був позбавлений  права на захист своїх інтересів в суді, адже на його адресу, яка міститься в Єдиному державному реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 07301, Київська обл., м. Вишгород,  вул. Кургузова, буд. 6А, та на адресу  поштової скриньки: 07300, м. Вишгород, а/с 80 жодних  поштових відправлень від суду не надходило. При цьому, апелянт вказував, що судом першої інстанції  неправомірно винесено рішення про стягнення з нього 8  000, 00 грн.  витрат на правову допомогу,  їх розмір  підлягає зменшенню, оскільки згідно  інформації, яка є у вільному доступі в мережі Інтернет,  вартість  написання та  подання позовної заяви, ії підтримання коштує від 500 грн. до 5  000, 00 грн. разом із супроводженням в суді.
Враховуючи ціну позову у даній справі (165  898, 74 грн.), яка становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та відсутність клопотань учасників справи про розгляд апеляційної скарги в судовому засіданні з їх  повідомленням (викликом), апеляційний суд дійшов висновку, що дана апеляційна скарга підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Як встановлено матеріалами справи, 17.11.2020 між ТОВ «Нота Логістик» (позивач, експедитор за договором)  та ПП «Авентин» (відповідач,  замовник за договором) укладено Договір про здійснення внутрішніх і міжнародних вантажних автоперевезень № 1711/20 (далі - Договір), за умовами якого експедитор зобов`язався за дорученням замовника та за його рахунок здійснити комплекс дій, пов`язаних з організацією та здійсненням міжнародних та внутрішніх Українських перевезень вантажів автомобільним транспортом   на умовах визначених даним договором.
Відповідно до   п. 2.2 Договору вартість перевезення погоджується в заявках та вказується в актах виконаних робіт, наданих експедитором.
Положеннями п. 3.2 Договору сторони погодили, що оплата здійснюється протягом 5 банківських днів від дати отримання оригіналів: CMR (ТТН), рахунку та акта виконаних робіт, якщо інше не передбачено в заявці.
Договір згідно п. 9.2  вступає в силу з моменту його підписання сторонами  та діє до  31.12.2020, а в частині  не виконаних зобов`язань - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за Договором.
Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).
До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України ( п. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України).
Відповідно до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Договором  на підставі ст. 626 ЦК України є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Положеннями ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства на підставі ст. 628 ЦК України. 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами згідно ст. 629 ЦК України.
Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин згідно ст. ст. 193 ГК України, 525, 526 ЦК України повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.
Як встановлено матеріалами справи, на виконання умов Договору позивач надав відповідачу послуги з автомобільного перевезення вантажів на загальну суму 191  824,  00 грн., що підтверджується актами наданих послуг № 588 від 10.12.2020 на суму 51  347, 00 грн., № 25 від 29.01.2021 на суму 101  277, 00 грн., № 621 від 29.12.2020 на суму 3  500, 00 грн., № 13 від 20.01.2021 на суму 3  300, 00 грн., підписаними уповноваженими представниками та скріпленими  печатками сторін.
Проте відповідач свої зобов`язання виконав частково, сплативши позивачу лише 32  000, 00 грн., в зв`язку з чим на дату подачі позову за ним обліковувалась заборгованість в сумі 159  824, 00 грн. 
Гарантійним листом № 29 від 17.02.2021 відповідач зобов`язався закрити заборгованість за 2020 рік, а решту боргу сплатити до 05.03.2021. Однак, жодних доказів сплати наявної заборгованості матеріали справи не містять.
З огляду на наведене та те, що сума заборгованості відповідача, яка складає 159  824, 00 грн. та строк оплати якої настав, підтверджена належними доказами, наявними в матеріалах справи, та відповідачем на момент прийняття рішення не погашена й відповідно доказів цього суду не надано, апеляційний суд визнає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача 159  824, 00 грн. заборгованості за Договором, які доведено належними та допустимими доказами, відтак вони є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.
Крім цього, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 2  664, 04 грн. пені, 2  795, 94 грн. інфляційних втрат та 614, 76 грн. 3% річних.
Учасники господарських відносин в силу положень ст. 216 ГК України несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене  ним  правопорушення у  сфері господарювання (п. 1 ст. 218 ГК України).
Порушенням зобов`язання на підставі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов`язання. Пенею є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.1-2 ст. 549 ЦК України ).
Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються на підставі ч. 6 ст. 231 ГК України у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).
За змістом ч. 2 ст. 343 ГК України та ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не перевищує подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який сплачується пеня.
Відповідно до п. 3.5 Договору у випадку прострочення оплати в межах визначеного строку замовник сплачує експедитору пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент прострочення, за кожен день такого прострочення.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Здійснивши перевірку наданих позивачем розрахунків пені, 3 % річних та інфляційних втрат, апеляційний суд дійшов висновку, що такі нарахування позивачем виконано арифметично правильно й відповідно до чинного законодавства, відтак вони підлягають стягнення з відповідача у заявленому позивачем розмірі, а саме, в сумі 2  664, 04 грн. пені, 614, 76 грн. 3% річних та 2  795, 94 грн. інфляційних втрат.
Разом з цим, апеляційним судом враховано доводи апелянта про ухвалення оскаржуваного рішення за відсутності належного повідомлення відповідача про судовий розгляд справи.
За змістом ст. ст. 2, 13 ГПК України основними засадами господарського судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін; суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 42 ГПК України учасники справи, зокрема, мають право: подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб; оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках; користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.
За приписами  ч.ч. 2-4 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи чи вчинення відповідної процесуальної дії.
В силу положень ч. ч. 5, 6 ст. 242 ГПК України учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності в особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення, якщо така адреса відсутня.
Днем вручення судового рішення є: день вручення судового рішення під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.   
Порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку визначають Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, і які регулюють відносини між ними.
Поштові відправлення залежно від технології приймання, обробки, перевезення, доставки/вручення поділяються на такі категорії: прості, рекомендовані, без оголошеної цінності, з оголошеною цінністю. Рекомендовані поштові картки, листи та бандеролі з позначкою «Вручити особисто», рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка» приймаються для пересилання лише з рекомендованим повідомленням про їх вручення (п.п. 11, 17 Правил надання послуг поштового зв`язку).
Рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі у приміщенні об`єкта поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу (п. 99 Правил надання послуг поштового зв`язку).
Як встановлено матеріалами справи, ухвала Господарського суду Київської області від 05.05.2021 про здійснення розгляду справи  за правилами спрощеного  позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначення  судового засіданням на 28.05.2021, а також ухвала Господарського суду Київської області від 28.05.2021 про відкладення  судового засідання на 16.06.2021 місцевим господарським судом надсилались відповідачу рекомендованою поштовою кореспонденцією суду на вказану позивачем в позовній заяві адресу: 08325, Київська обл.., Бориспільський р-н, с. Щасливе, вул. Лесі Українки, буд. 26, з якої вказані відправлення повернулись на адресу суду із відміткою «за закінченням терміну зберігання».
При цьому, судом першої інстанції не було здійснено жодних дій щодо встановлення (підтвердження) вказаної позивачем адреси реєстрації відповідача, зокрема, пошуку даних відповідача в Єдиному державному реєстрі  юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідно до якого  місцезнаходженням юридичної особи відповідача є: 07301, Київська обл., Вишгородський р-н, м. Вишгород, вул. Кургузова, буд. 6А, а також дій щодо направлення  відповідних ухвал на  цю адресу або на вказану позивачем в позовній заяві адресу для листування: 07300, Україна, Київська обл.,  м. Вишгород, а/с 80.
Вищезгадане свідчить про нездійснення судом першої інстанції всіх необхідних заходів щодо належного повідомлення відповідача про дату, час і місце судового розгляду даної  справи.
Разом з цим, апеляційним судом враховано, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у справі «Bellet v. France» (заява N 23805/94, рішення від 04.12.95) Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».
Згідно позиції Європейського суду з прав людини основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і держава не повинна чинити правових чи практичних перешкод для здійснення цього права.
Право учасників судового розгляду бути проінформованими про перебіг судового процесу та прийняті процесуальні рішення розглядаються як складові права на доступ до правосуддя.
Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Созонов та інші проти України» наголосив, що на національні суди покладено обов`язок з`ясувати чи були судові повістки або інші документи завчасно отримані сторонами та, за необхідності, зафіксувати таку інформацію у тексті рішення (див. рішення у справі «Ганкін та інші проти Росії», заява № 2430/06 та інші, пункт 36, від 31.05.2016). У разі невручення стороні належним чином судових документів, вона може бути позбавлена можливості захищати себе у провадженні (див., рішення у справі «Заводнік проти Словенії», заява № 53723/13, пункт 70, від 21.05.2015, із подальшими посиланнями). У справі «Лазаренко та інші проти України» (заява N 70329/12 та 5 інших заяв, від 27.06.2017) Суд вже встановив порушення щодо питань, аналогічних тим, що розглядаються у цій справі.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини у справі «Боргерс проти Бельгії» (Borgers v. Belgium) (§27 рішення від 30.10.1991, заява № 12005/86) ЄСПЛ визнав невиправданим порушення права на захист, яке полягало у тому, що заявник був позбавлений можливості надати свої міркування стосовно зробленої у справі заяви, яка була несприятливою для заявника, і на цій підставі визнав порушеним право, передбачене пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
При цьому, Верховний Суд неодноразово наголошував, що розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.   Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Аналогічні правові висновки викладені в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.09.2019 у справі №     915/1471/19; від 23.10.2019 у справі № 910/6041/19.
За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції  було вирішено спір без належного повідомлення відповідача про судовий розгляд справи та, відповідно, з позбавленням його можливості викласти свої заперечення проти задоволення заявлених позовних вимог, що могло бути реалізовано шляхом подання відзиву, з урахуванням доводів якого, господарський суд мав ухвалювати рішення, відтак доводи апелянта в цій частині апеляційний суд визнає обґрунтованими.
Під час розгляду справи апеляційним судом  позивачем заявлено вимоги про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 8  000, 00 грн. 
Відповідно до  ч. 1,  п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних  з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом ст. 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.
Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено ст. 16 ГПК України.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом (ч. 8 ст. 129 ГПК України) на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ст. 126 ГПК України).
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
- розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. В зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити цей розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.
За змістом наведених законодавчих положень необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів на підтвердження фактичного здійснення таких витрат учасником справи.
Витрати, які підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у встановленому Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» порядку. Дія цього Закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.
У відповідності до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, передбаченому цим Законом.
Визначення договору про надання правової допомоги також міститься в ст.1 вказаного Закону, відповідно до якої договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
За приписами ч. 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано главою 63 ЦК України. Зокрема, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, які встановлені договором (ст. 903  ЦК України ).
Положеннями ст. 632 ЦК України врегульовано поняття ціни договору, зокрема, визначено, що  ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.
За змістом ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При цьому, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв
Таким чином, визначаючи розмір суми, яка підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, необхідно виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».
Як встановлено матеріалами справи, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем  надано копію Договору  про надання професійної правничої допомоги № 01/03/21 від 16.03.202, укладеного  між позивачем та адвокатом Бєлаш Ю.О. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія ЗР № 21/2163 від 16.07.2019), акт наданої професійної правничої допомоги № 01/03 від 18.03.2021, яким визначено перелік та вартість наданих послуг,  копії платіжних доручень № 1126 від 17.03.2021 на суму 1  170, 00 грн., № 1121 від 17.03.2021 на суму 4  830, 00 грн.  та № 1226 від 22.04.2021 на суму 2  000, 00 грн.
Вищевказаними доказами та наявними матеріалами справи підтверджується надання адвокатом позивачеві послуг з професійної правничої допомоги у погодженому між адвокатом та клієнтом розмірі, а також здійснення оплати за вказані послуги останнім в сумі    8 000, 00    грн.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі   статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»). 
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Разом з цим, за приписами ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Постановою від 03.10.2019 у справі №922/445/19 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду сформулювала висновки щодо застосування норм права при вирішенні питання про розподіл судових витрат на правову допомогу, зокрема вказавши, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Надалі об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду підтвердила цей висновок у постанові від 22.11.2019 у справі № 902/347/18 та у постанові від 22.11.2019 у справі № 910/906/18, зазначивши, що у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 ГПК України).
В постанові від 22.11.2019 у справі № 902/347/18 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зауважила, що наведена в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 правова позиція має враховуватись при вирішенні усіх наступних спорів у подібних правовідносинах.
За приписами ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Як встановлено матеріалами справи, під час розгляду справи відповідачем не подавалось клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, оскільки останній не був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду даної справи, що є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення, відповідні доводи відповідача підлягають розгляду апеляційним  судом.
Як вище згадувалось, заявляючи за текстом апеляційної скарги вимогу про зменшення  витрат на професійну правничу допомогу, відповідач лише зазначив, що згідно  інформації, яка є у вільному доступі в мережі Інтернет,  вартість  написання та  подання позовної заяви, ії підтримання коштує від 500 грн. до 5  000, 00 грн. разом із супроводженням в суді, проте згідно  ст. 126 ГПК України не довів належними та допустимим доказами неспівмірності заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу із складністю справи, обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт.
З огляду на наведене, сукупність доказів щодо витраченого адвокатами часу на підготовку матеріалів до судового засідання, складність юридичної кваліфікації правовідносин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що заявлений позивачем до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг й виконаних робіт та ціною позову,  відтак підлягає задоволенню в заявленому до стягнення розмірі, а саме, в сумі 8 000, 00 грн.
Враховуючи приписи ч. 1  ст. 9 Конституції України  та  ратифікацію  Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття  Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати  Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи  сторін не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення справи по суті спору.
Відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.ч.  1-2, 4  ст.  269 ГПК України).
За результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд згідно п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2, п. 3 ч. 3 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. 
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто господарським судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
За таких обставин, враховуючи порушення судом першої інстанції вимог процесуального права шляхом не здійснення належного повідомлення відповідача про розгляд даної справи, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову в повному обсязі. Відтак доводи відповідача по суті його апеляційної скарги заслуговують на увагу, а скарга - підлягає частковому задоволенню.
В зв`язку із задоволенням  позову з відповідача на користь позивача  на підставі  ст. 129 ГПК України підлягають стягненню 2  488, 49 грн.  судового збору за подання позову. Оскільки спір у даній справі виник в зв`язку з неправомірними діями сторони відповідача, судові витрати на сплату ним судового збору за подання апеляційної скарги в порядку ч. 9 ст. 129 ГПК України  також покладаються на відповідача.
Керуючись ст.ст. 269-270, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Авентин» задовольнити частково, рішення Господарського суду Київської області від 16.06.2021 у справі № 911/1292/21 - скасувати та прийняти нове:
«Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Нота Логістик» до  Приватного підприємства «Авентин» про стягнення   165  898, 74 грн.  задовольнити повністю.
Стягнути з Приватного підприємства «Авентин» (07301, Київська обл., Вишгородський р-н, м. Вишгород, вул. Кургузова, буд. 6А, ідентифікаційний код 36758943) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Нота Логістік» (02225, м. Київ, вул. Оноре де Бальзака, буд. 8в, оф. 464, ідентифікаційний код 42709202) 159  824, 00 грн. заборгованості, 2  664, 04 грн. пені,  2  795, 94 грн. інфляційних втрат,   614, 76 грн. 3% річних, 2  488, 49 грн.  судового збору за подання позову та 8  000, 00 грн. витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції.».
Видачу наказу доручити Господарському суду Київської області.
Матеріали справи №911/1292/21 повернути до Господарського суду Київської області.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України. 

                                                                  Повний текст постанови складено 07.10.2021

Головуючий суддя                                                            С.Я. Дикунська 

Судді                                                                                Є.Ю. Шаптала

                                                                                С.Р. Станік