ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

13 жовтня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/2761/21	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Прокопчук Т.С. (доповідач),
                               суддів:  Шлай А.В., Малиш Н.І.,     
розглянувши у письмовому провадженні в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Дніпропетровського оружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року  (головуючий суддя  Юрков Е.О.) по адміністративній справі  № 160/2761/21  розглянутої у порядку спрощеного позовного провадження  
за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Ігренський виправний центр (№133)" про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 в лютому 2021 року звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача  Державної установи "Ігренський виправний центр (№133)" (далі ДУ «Ігренський ВЦ(№133)», в якому просив   визнати протиправною бездіяльність відповідача  щодо невиплати грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна у сумі 16767,62 грн., стягнути з ДУ "Ігренський ВЦ (№133)" на його користь грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна у сумі 16 767,62 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.12.2020 року по день звернення до суду  по 13.02.2021 року у сумі 19 962,51 грн. 
В обґрунтування позову позивач посилається на порушення відповідачем   його права на компенсацію за неотримане речове майно при звільненні та через відсутність розрахунку в день звільнення стягнути середній заробіток  з дати звільнення по день звернення до суду.
У відзиві на позов відповідач  ДУ «Ігренський ВЦ(№133)» просить в позові відмовити за безпідставністю вимог, оскільки установі не виділені кошти із Держбюджету на виплату грошової  компенсації за не отримане речове  майно; грошова компенсація за не отримане речове  майно не входить до складу грошового забезпечення військовослужбовця, а тому у відповідача  відсутній обов`язок  виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку в порядку ст. 117 КЗпП.
Рішенням Дніпропетровського оружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року позов задоволено частково, визнана протиправною бездіяльність ДУ "Ігренський ВЦ (№133)", що полягає у невиплаті грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна у сумі 16 767,62  грн., стягнуто з відповідача на користь позивача грошову компенсацію  за неотримане речове майно у сумі 16767,62  грн. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.
Не погодившись з постановою суду першої інстанції   ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій апелянт  просить  рішення скасувати з підстав порушення судом норм матеріального права, що призвело до прийняття неправомірного рішення, та  задовольнити позов, стягнути середній заробіток  за час   з 08.12.2020 року по день фактичного розрахунку 26.06.2021 року у сумі 42 451,92 грн.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної  скарги    і заявлених позовних вимог, а також правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга  підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходив службу в ДУ "Ігренський ВЦ (№133)".
Наказом ДУ "Ігренський ВЦ (№133)" від 20.11.2020 року № 125/ОС-20  позивач звільнений зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію", з 08 грудня 2020 року. 
Згідно з довідкою №33 від 27.01.2021 р. про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна, виданої на підставі вищевказаного наказу, позивачу належить грошова компенсація замість речового майна, що підлягає видачі, в розмірі 16 767, 62 грн. , яка при звільненні позивачу не виплачена.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами ч.1,2 ,5 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України (далі Закон № 2713-IV),
умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати,
на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.
особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби мають право на носіння форменого одягу із знаками розрізнення, зразки якого розробляються відповідно до законодавства.
Постановою Кабінету Міністрів України № 578 від 14.08.2013 року затверджено Порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби; норми забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби(далі Порядок № 578), п.1,8,9  якого визначений механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами.
Згідно п. 27 Порядку № 578 під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення. 
Відповідно до положень п.60 Порядку № 578 для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7 у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки .
Здійснивши аналіз чинного законодавства , суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у позивача з моменту звільнення зі служби в органах Державної кримінально-виконавчої служби України виникло право на грошову компенсацію за неотримане речове майно за цінами, що діяли на день підписання наказу про звільнення, яке не реалізовано відповідачем через відсутність бюджетного фінансування установи на вказані цілі, та задовольнив  позовні вимоги у частині стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації вартості неотриманого речового майна в сумі 16 767,62 грн.  
В той же час посилання суду першої інстанції на те, що затвердженим  наказом Міністерства юстиції України № 925/5 від 28.03.2018 року  Порядком виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України(далі Порядок № 925/5), не передбачена відповідальність у вигляді  виплати середнього заробітку за час затримки нарахування та   виплати   компенсаційних виплат за неотримане речове майно при звільненні , внаслідок чого у позивача  відсутнє право вимагати нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.12.2020 року по день звернення до суду, а саме до 13.02.2021 року у сумі 19 962 ,51 грн. , спростовується наступним. 
Згідно правової позиції Верхового Суду від 03.10.2019 року у справі №825/2150/16, від 28.11.2019 року у справі №580/825/19,  від 29.01.2020 року у справі №440/4332/18     питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення), трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Положеннями ст.116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частиною 1  ст. 117 КЗпП України  передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у  ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Закріплені у ст.116,117 КЗпП України  норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Оскільки звільнення позивача зі служби 08.12.2020 року здійснено без проведення з ним остаточного розрахунку - отримання грошової компенсації   за належні до видачі предмети речового майна в розмірі 16 767, 62 грн. , сума якої стягнута на користь позивача з відповідача за рішенням суду першої інстанції  ,  у відповідача наявний обов`язок щодо виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку з 08.12.2020 року по 13.02.2021 року. 
Розрахунок середнього заробітку   здійснюється судом апеляційної інстанції за формулою, яка встановлена  постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", тобто обрахуванню підлягав період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача, виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передують події, з якої пов`язана дана виплата. 
Як вбачається із довідки    ДУ «Ігренський ВЦ(№133)»  №133/4-48 від 01.02.2021 року( а.с.12), за останні два повні календарні місяці перед звільненням позивача йому нараховано грошове забезпечення (заробітна плата) у жовтні та листопаді 2020 року у сумі 7833,49 грн. за кожний місяць, на загальну суму 15 666,98коп.
Так як позивач за період жовтень-листопад 2020 року пропрацював 42 робочих дня, середньоденний заробіток позивача становить    суму 373,02 грн. (7833,49 + 7833,49 / 42  ), до стягнення підлягає сума 373,02 х 46 робочих днів затримки =  17 159,07 грн, без врахування податків, зборів (обов`язкових платежів).
В силу викладеного суд апеляційної  інстанції вважає, що позов в цій частині підлягає частковому задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку з 08.12.2020 року по 13.02.2021 року  в розмірі 17 159,07 грн, а не в розрахунку календарних днів  по день винесення судового рішення, як зазначено позивачем в апеляційній скарзі.
Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, це є підставою для скасування судового рішення та часткового задоволення позову.    
Керуючись  ст. 315,  317,  321,  325 КАС України, суд, -
                                                                                                                                                                                                                            
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Дніпропетровського оружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року   по адміністративній справі  № 160/2761/21 –  скасувати та прийняти постанову. 
Позовні вимоги ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Стягнути з Державної установи "Ігренський виправний центр (№133)"на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.12.2020 року по 13.02.2021 року у сумі 17 159,07 грн. 
В іншій частині рішення суду першої інстанції -  залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та не підлягає касаційному оскарженню згідно п.5 ст.328 КАС України.    

Головуючий - суддя                                                                      Т.С. Прокопчук 

                               суддя                                                                      А.В. Шлай 

                               суддя                                                                      Н.І. Малиш