ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

18 жовтня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/2131/21	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача:  Шальєвої В.А.
суддів:                           Білак С.В., Олефіренко Н.А.,     
секретар судового засідання Солодкова К.А. 
за участі представника відповідача Кобзистої А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури   на рішення Дніпропетровського  окружного адміністративного суду від 22.06.2021 р. (суддя Ніколайчук С.В., повне судове рішення складено 02.07.2021 р.) в справі № 160/2131/21 за позовом ОСОБА_1  до Дніпропетровської обласної прокуратури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом  до Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплати вихідної допомоги при звільненні на підставі наказу керівника Дніпропетровської обласної прокуратури № 1098к від 24 грудня 2020 року;  зобов`язання нарахувати та виплатити  вихідну допомогу при звільненні в розмірі двох середньомісячних заробітних плат;  стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 31 січня 2020 року по день фактичного розрахунку.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.02.2021 р. залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.06.2021 р. позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Дніпропетровської обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні на підставі наказу керівника Дніпропетровської обласної прокуратури № 1098к від 24 грудня 2020 року; зобов`язано Дніпропетровську обласну прокуратуру  нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1  вихідну допомогу при звільненні в розмірі двох середньомісячних заробітних плат у розмірі 42 874,02 грн.; у задоволенні решти позовних вимог  відмовлено
В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Вказує, що позивачем одночасно подана два позови: про стягнення вихідної допомоги та про скасування рішення кадрової комісії, наказу про звільнення, поновлення на посаді.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.06.2021 р. в справі № 160/1106/21 відмовлено в задоволенні позову. 
Крім того, з дня набрання чинності Законом № 113-ІХ   (25.09.2019 р.)  саме Закон України «Про прокуратуру», а не КЗпП поширюється на правовідносини між відповідачем і відповідачем. При цьому за нормами Закону № 1697 у разі звільнення працівника на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 цього Закону виплату вихідної допомоги  не передбачено, як й не передбачено  статтею 44 КЗпП можливості виплати  вихідної допомоги у разі припинення з працівником трудового договору  на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги.
В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.
Представник третьої особи до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином, у зв`язку з чим суд визнав за можливе здійснити апеляційний перегляд справи за відсутності представника третьої особи.
Позивач до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином, подав суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, у зв`язку з чим суд визнав за можливе здійснити апеляційний перегляд справи за відсутності позивача.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача,  перевіривши  законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 27 липня 2009 року по 30 грудня 2020 року працював в органах прокуратури України, з 15 грудня 2015 року – на посаді прокурора Криворізької місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області.
Відповідно до наказу керівника Дніпропетровської обласної прокуратури № 1098к від 24 грудня 2020 року ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Криворізької місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 30 грудня 2020 року.
При звільненні позивача Дніпропетровською обласною прокуратурою  не  виплачено вихідну допомогу.
Суд першої інстанції вважав, що порядок звільнення прокурора з посади визначено спеціальним законодавством, в той час, як трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Встановивши, що частиною 5 статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків, коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України, проте до такого виключного переліку не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, суд першої інстанції вважав, що  не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.
Застосувавши правові висновки  Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладені в постановах від 23 грудня 2020 року у справі № 560/3971/19, провадження № К/9901/15065/20, від 27 січня 2021 року у справі № 380/1662/20, від  08 жовтня 2019 року в справі №823/263/16) та від 17 жовтня 2019 року в справі № 823/276/16, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою всіх гарантованих законодавством коштів, в тому числі і вихідної допомоги, тому визнав протиправною бездіяльність Дніпропетровської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати всупереч ст. 44 КЗпП ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні на підставі наказу керівника Дніпропетровської обласної прокуратури № 1098 к від 24 грудня 2020 року.
Судом першої інстанції обчислено вихідну допомогу в розмірі 42  874,02 грн., а саме в розмірі двох середньомісячних заробітних плату відповідно до довідки № 21 про середню заробітну плату ОСОБА_1 , у якій визначено, що середня заробітна плата позивача за місяць складає 21 437,01 грн.
Разом з тим, вирішуючи питання про стягнення з Дніпропетровської обласної прокуратури середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 31 грудня 2020 року, суд першої інстанції вказав, що   Законом України «Про прокуратуру» не передбачено виплату вихідної допомоги при звільненні прокурора з підстав п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру»,  тобто вихідна допомога була оспорюваною сумою при звільненні позивача, і тільки з набранням законної сили судовим рішенням, яким визнано протиправною невиплату вихідної допомоги, ця сума перестає бути оспорюваною.
Тому у зв`язку з відсутністю вини Дніпропетровської обласної прокуратури щодо несвоєчасної виплати вихідної допомоги ОСОБА_1 та наявності спору щодо виплати вихідної допомоги позивачу за час його звільнення, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з 31 грудня 2020 року по день фактичного розрахунку.
Судове рішення оскаржене відповідачем в частині задоволених позовних вимог.
Здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд визнає приведений висновок обґрунтованим,  з огляду на наступне.
Судом встановлено, що   ОСОБА_1 працював в органах прокуратури, наказом  керівника Дніпропетровської обласної прокуратури № 1098к від 24.12.2020 р. ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Криворізької місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратури» з 30 грудня 2020 року.
30.12.2020 р. з позивачем проведено розрахунок та видано трудову книжку.
Спірним під час апеляційного перегляду справи є питання права особи, звільненої з органів прокуратури, на виплату вихідної допомоги, передбаченої статтею 44 КЗпП
Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. №  1697-VII (далі – Закон №  1697-VII), відповідно до частини  третьої  статті  16 якого   прокурор може бути звільнений лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом.
Згідно з пунктом дев`ятим частини першої  статті 51 Закону №  1697-VII  прокурор звільняється з посади  у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Виплата вихідної допомоги при звільненні з підстав, передбачених статтями  36,  38-41 КЗпП,  передбачена   статтею 44 КЗпП України, відповідно до якої при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті  36  та пунктах 1, 2 і 6 статті  40  цього  Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.
Як зазначалось вище, позивача звільнено з посади прокурора Криворізької місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області на підставі пункту дев`ятого  частини першої  статті 51 Закону №  1697-VII.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 р. № 113-IX  (далі – Закон № 113-ІХ) доповнено  статтю  40 КЗпП України  частиною п`ятою такого змісту:
«Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього  Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».
Крім того, відповідно до  статті 222 КЗпП України  особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством.
Таким чином, зміст приведених  правових норм вказує на пріоритетність спеціального закону перед нормами  КЗпП України  щодо звільнення окремих категорій працівників з підстав, визначених частиною першою   статті 40 КЗпП.
Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального закону не врегульовані спірні правовідносини або коли про застосування приписів трудового законодавства прямо йдеться у спеціальному законі.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31.01.2018 р. у справі № 820/1119/16,  від 04.10.2018 р. у справі № 809/69/16.
Конституційний Суд України у Рішенні від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначав, що Конституція України гарантує кожному судовий захист  його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного  права,  не  можуть   суперечити   принципу рівності  усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.
Статтею 40 КЗпП України встановлено що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої даної статті).
Відповідно до частини четвертої статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
Згідно зі статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Законом № 113-ІХ внесено зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».
Внесені Законом № 113-ІХ до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.
Частиною п`ятою  статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року у справі № 560/3971/19,  від 27 січня 2021 року у справі № 380/1662/20 та інших.
Крім того, Верховний Суд у постановах від 08 жовтня 2019 року (справа №823/263/16) та від 17 жовтня 2019 року (справа № 823/276/16) зробив висновок, що у день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку. Незалежно від наявності наказу прокуратури (щодо зміни формулювання причини і підстави звільнення з «пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII» на «пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України») відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою всіх гарантованих законодавством коштів, в тому числі і вихідної допомоги.
Відповідно до частини другої  статті 85 Законом № 1697-VII питання матеріально-побутового забезпечення та соціального захисту працівників органів прокуратури, не врегульовані цим Законом, визначаються Законом України «Про державну службу» та іншими законодавчими актами.
Згідно з частиною четвертою статті 87 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 р. № 889-VIII (далі – Закон № 889-VIII) у разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.
Пункти 1 та 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII визначають, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:
1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;
1-1) ліквідація державного органу.
В цьому випадку підставою для звільнення позивача у наказі № 1098к від 24.12.2020 р. зазначено пункт 9 частини першої  статті 51 Закону № 1697-VII, відповідно до якого прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Відтак, суд погоджує висновок суду першої інстанції про протиправність бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати на підставі статті 44 КЗпП позивачу вихідної допомоги при звільненні на підставі наказу керівника Дніпропетровської обласної прокуратури № 1098 к від 24 грудня 2020 року, а також про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу вихідну допомогу при звільненні в розмірі двох середньомісячних заробітних плат в сумі  42 874,02 грн.
При цьому розмір вихідної допомоги не є спірним під час апеляційного перегляду справи.
Доводи апелянта спростовані приведеними вище висновками суду.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9,   242, 243,   308,   315,   316,   321,   322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд   
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури   на рішення Дніпропетровського  окружного адміністративного суду від 22.06.2021 р. в справі № 160/2131/21 залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського  окружного адміністративного суду від 22.06.2021 р. в справі № 160/2131/21 за позовом ОСОБА_1  до Дніпропетровської обласної прокуратури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.
Постанова  набирає законної сили з дати її прийняття 18.10.2021 р. та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
          Повне судове рішення складено 19.10.2021 р.
   
             Суддя-доповідач                                                                      В.А. Шальєва 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      Н.А. Олефіренко