Справа № 142/648/20   
Провадження № 22-ц/801/2360/2021
Категорія: 10
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гринишина А. А.
Доповідач:Голота Л. О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2021 року	Справа № 142/648/20   	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючого судді - Голоти Л. О. (суддя-доповідач), 
суддів Денишенко Т.О., Рибчинського В.П.,
розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом  ОСОБА_1  до Піщанської селищної ради про визнання права власності на будинок за набувальною давністю,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Близнюк Віктор Васильович, на рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 30 серпня 2021 року, ухвалене у складі судді Гринишиної А. А. в смт. Піщанка, повний текст рішення складено 08 вересня 2020 року, - 

в с т а н о в и в :

09 вересня 2020 року  ОСОБА_1 звернулася у суд з позовом до Чорноминської сільської ради Піщанського району про визнання права власності на будинок за набувальною давністю.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з серпня 2000 року позивач проживає в будинку АДРЕСА_1 . У зазначеному будинку позивач зареєструвала місце проживання з 2010 року. В будинку вона проживала з колишнім цивільним чоловіком ОСОБА_2 , який успадкував будинок за заповітом після смерті свого діда ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач продовжує відкрито володіти та користуватися будинком, проживаючи в ньому з родиною, здійснюючи його ремонт та обслуговування, користується земельною ділянкою. 
Виходячи з наведеного, положень статті 344 ЦК України, просила визнати за нею право власності на будинок АДРЕСА_1 , вартістю 27684,00 грн., за набувальною давністю.
Ухвалою Піщанського районного суду Вінницької області від 16 квітня 2021 року замінено первісного відповідача Чорноминську сільську раду Піщанського району Вінницької області належним відповідачем Піщанську селищну раду Тульчинського району Вінницької області /а. с. 82-84/.
Рішенням Піщанського районного суду Вінницької області від 30 серпня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Близнюк В. В., подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі. 
Основними доводами апеляційної скарги є те, що ОСОБА_1 продовжила проживати в будинку ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_2 , як співмешканка ОСОБА_3 , який не оформив на себе право власності на будинок після смерті ОСОБА_3 .. Судом першої інстанції не досліджено коло спадкоємців, після смерті ОСОБА_3 , наявність заяв про прийняття спадщини, відкритих спадкових справ. Зазначає, що діти після смерті ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини не звертались, а територіальна громада не зверталась з позовом про визнання спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 відумерлою.
Зазначає, що ОСОБА_1 не була членом сім`ї власника будинку, договору найму не укладала, а з часу смерті власника будинку всі договори в силу статті 608, 770 ЦК України припинились, проте користування будинком продовжується.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
24 листопада 2021 року на адресу Вінницького апеляційного суду надійшла заява Піщанської селищної ради, в якій селищна рада просить розглядати справу без участі представника. Не заперечує проти задоволення апеляційної скарги, виходячи з визнання позову відповідачем.
Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.
За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.
У справі встановлено наступні обставини.
ОСОБА_1 з серпня 2000 року проживає в будинку АДРЕСА_1 ( нині Тульчинського району Вінницької області). 
У вказаному будинку позивач зареєструвала своє проживання 27 липня 2010 року за заявою голови двору ОСОБА_2 від 13 липня 2010 року як співмешканка, що доводиться відомостями домової книги на а.с.42-50, паспортом ОСОБА_1 на а.с.5,6, формою №1 погосподарського обліку (особовий рахунок НОМЕР_1 ), обліковою картою об`єкта на 2011-2015 роки, вкладишем до облікової карти об`єкта погосподарського обліку, обліковою картою об`єкта погосподарського обліку на 2016-2020 роки із вкладишем до облікової карти об`єкта погосподарського обліку. 
У позовній заяві та в суді першої інстанції, позивач зазначала ОСОБА_2 як свого цивільного чоловіка, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 на а.с.7).
Дід ОСОБА_2 - ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ( свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 на а.с.10), дружина діда ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ( свідоцтво про смерть серії НОМЕР_4 на а.с.11). За життя дід цивільного чоловіка позивачки ОСОБА_3 залишив 23 листопада 1999 року заповіт, яким, на випадок своєї смерті, розпорядився належним йому жилим будинком з відповідними службовими будівлями в АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 ..
ОСОБА_2 , фактично спадщину на будинок після смерті діда прийняв, але сам також помер, спадщину вже після його смерті ніхто не прийняв, а спадкоємців не залишилось. 
У судовому засіданні ОСОБА_1 підтвердила суду, що під час спільного проживання з ОСОБА_2 народила дочок ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_7 , 2008 року народження, які в документах погосподарського обліку також значаться як дочки голови двору ОСОБА_2 , він записаний батьком дітей у свідоцтвах про народження зі слів матері, однак свідоцтва про народження цих дітей позивачем суду не надавались. 
Відповідно до довідки, виданої виконкомом Чорноминської сільської ради 22 жовтня 2020 року, ОСОБА_1 постійно фактично проживає в житловому будинку по АДРЕСА_1 , з 2004 року. В цьому будинку народилась її дочка - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_7 . ОСОБА_1 співмешкала з ОСОБА_2 , 1973 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_8 , і вели спільне домашнє господарство. Громадянка ОСОБА_1 утримує присадибну земельну ділянку, яка рахується за цим будинком. Своєчасно сплачує кошти за користування земельною ділянкою. Спадкоємців на цей будинок не виявлено і немає /а.с.41/
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України не доведено позовні вимоги, адже судом вставнолено, що фактичні дії позивача свідчать про існування правовідносин, які виплавають з договору найму житла, оскільки позивач тривалий час користується житлом, цим житлом користуються її неповнолітні діти, претензій з боку власника чи спадкоємців власника до неї з приводу проживання та користування будинком до теперішнього часу не заявлялось, тобто вона користується майном за волею та згодою власника. Суд вважав, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником, тобто, як в даному випадку, ОСОБА_1 .. Позивач не довела обов`язкової підстави набуття права власності за набувальною давністю як добросовісність. За життя ОСОБА_2 від спірного належного йому майна не відмовлявся, спадщину фактично прийняв, а за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знав і не повинен був знати про відсутність у нього підстав на набуття права власності. Суд не прийняв визнання позову відповідачем по справі, оскільки таке визнання позову суперечить вимогам статті 206 ЦПК України.
Висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог зроблено за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
У частині першій статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу шляхом, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що «умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном».
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Встановивши, що позивач не довів умов для набуття права власності за набувальною давністю, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позову.
Посилання апелянта на те, що ОСОБА_1 заволоділа будинком без будь-яких договірних відносин, в наслідок продовження користування будинком після смерті осіб, які мали на нього право і після яких не залишилося спадкоємців є безпідставним, з огляду на те, що відсутність між позивачем та попереднім власником спірного будинку договірних відносин оформлених саме у письмовій формі не свідчить про їх відсутність взагалі.
Колегія суддів враховує, що за змістом статті 344 ЦК України набувальна давність, як спосіб набуття права власності відноситься до першопочаткових, бо права набувача не базуються на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базуються на сукупності обставин, зазначених в частині першій статті 344 ЦК України. А саме, тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном, як своїм власним.
При цьому, судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач тривалий час користується будинком, зареєструвала місце проживання з 2010 року, цим житлом користуються її неповнолітні діти.
Не надавши суду належні та допустимі докази, позивач не довела факту добросовісного володіння спірним будинком. Реєстрація та проживання позивача у будинку, доводить факт користування ним на законних підставах. 
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що норми статті 334 ЦК України не підлягають застосуванню у даному випадках, оскільки позивачка користувалась спірним майном на підставі глави 6 ЖК України за наявності на це волі власника спірного будинку.
Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.
Зазначене узгоджується з роз`ясненнями, наданим судам у пункті 9 постанови пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».
Вказану правову позицію підтримано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, провадження № 12-291 гс 18, та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц, провадження № 61-24031 св 18.
Позивач не довела обов`язкової підстави набуття права власності за набувальною давністю як добросовісність, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.
Судом першої інстанції встановлено, що за життя ОСОБА_2 від спірного належного йому майна не відмовлявся, спадщину фактично прийняв, а за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знав і не повинен був знати про відсутність у нього підстав на набуття права власності.
Колегія суддів, на підставі статті 13 ЦПК України відхиляє доводи апелянта про неповне з`ясування судом обставин справи щодо дослідження кола спадкоємців власника будинку, оскільки дана обставина не була предметом розгляду та відповідних клопотань щодо цього сторони не заявляли. Рішення суду не впливає на права, свободи, інтереси та обов`язки інших осіб, які не брали участі у справі.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Щодо розподілу судових витрат.
Беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 141, підпункту в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, а також те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відтак судовий збір сплачений відповідачем за подання апеляційної скарги слід залишити за відповідачем.
Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, - 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Близнюк Віктор Васильович, залишити без задоволення.
Рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 30 серпня 2021 рокуу даній справі залишити без змін.
Поновити дію рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 30 серпня 2021 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя Л. О. Голота
       
Судді: Т. О. Денишенко 

В. П. Рибчинський