ПОСТАНОВА 
Іменем України

04 листопада 2021 року                                                         м. Кропивницький

справа № 1109/5525/12
провадження № 22-ц/4809/1610/21 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Карпенка О. Л.,
за участі секретаря - Завітневич О. І.,
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 ,
заінтересована особа - ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Кіровського районного суду міста Кіровограда від 18 лютого 2021 року у складі судді Мохонько В. В. і

В С Т А Н О В И В:

       В листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа та просив:
-видати дублікат виконавчого листа, виданого на підставі рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22.08.2012 по цивільній справі № 1109/5525/2012 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу;
-поновити строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, визнавши причини пропуску строку поважними.
Заява мотивована тим, що на підставі рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22.08.2012 по цивільній справі за № 1109/5525/2012 судом було видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики в сумі 60 000 грн. 
26.10.2012 виконавчий лист про стягнення боргу заявником був пред`явлений для виконання до Кіровського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції, однак на час звернення до суду із заявою рішення суду не виконано.
З відповіді заступника начальника Фортечного відділу державної виконавчої служби у м. Кропивницькому Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Кравченко В. І. дізнався, що виконавче провадження з виконання вказаного вище виконавчого документа завершено 18.05.2013 на підставі п. 2, ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», а саме у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення за виконавчим документом.
Проте заявник не отримував даної постанови державного виконавця та оригіналу виконавчого листа, а тому вважає, що його було втрачено при пересилці.
Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 лютого 2021 року в задоволенні заяви відмовлено.
Ухвала суду мотивована тим, що відповідно до виконавчого листа по справі № 1109/5525/12, виданого на підставі рішення суду від 22.08.2012, строк пред`явлення до виконання такого становив 1 рік, ОСОБА_1 виконавчий лист отримано під розписку 11.10.2012, державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа та надано строк для повторного пред`явлення до 18.05.2014, проте заявник із заявою про видачу дубліката виконавчого листа звернувся до суду 20.11.2020, а доказів поважності пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання суду не надав.
Крім того, також заявником не надано жодних належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували факт втрати оригіналу виконавчого листа.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 лютого 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строку на пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду першої інстанції винесена з порушенням норм процесуального права та порушенням норм матеріального права, при цьому, суд першої інстанції неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав їм належної оцінки, підійшов формально до вивчення даної обставини, а тому ухвала суду є незаконною та необґрунтованою.
Заявник зазначає, що жодних документів, зокрема, постанови про відкриття та інших документів виконавчого провадження не отримував. 
У зв`язку з тривалим перебуванням не виконанні вказаного виконавчого документу та відсутності будь-якої інформації щодо документів, які державний виконавець зобов`язаний скеровувати сторонам виконавчого провадження, 09.10.2020 він звернувся до органу державної виконавчої служби з відповідною заявою, в якій просив повідомити про стан виконання виконавчого документа про стягнення на його користь заборгованості.
ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції звинуватив його, при цьому не здійснив перевірки належності направлення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу саме державним виконавцем.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.
Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Оскільки учасники справи про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, суд вирішив розглядати справу без їх участі, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що заочним рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22.08.2012 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 60 000 грн боргу за договором позики від 15 листопада 2011 року. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 600 грн судового збору.
На підставі вказаного рішення Кіровським районним судом м. Кіровограда від видано 11.10.2012 стягувачу виконавчий лист, що підтверджується відміткою в заяві.
Згідно відповіді заступника начальника Фортечного відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Проценко Л.М. від 20 жовтня 2020 року за вих. № 89587/11-33 на заяву ОСОБА_1 від 09.10.2020 відповідно даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень (ВП-спецрозділ) у відділі на виконані перебувало виконавче провадження ВП 34991337 з примусового виконання виконавчого листа № 1109/5525/2012 від 11.10.2012 Кіровського районного суду м. Кіровограда про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 60 000 грн заборгованості.
За даними АСВП вказане виконавче провадження 18.05.2013 завершено на підставі п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», а саме державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна на яке можливо звернути стягнення та надано строк для повторного пред`явлення до 18.05.2014.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на виконання рішення, яке виніс суд, є невід`ємною частиною «права на суд», та ефективний захист сторони у справі, а отже, і відновлення справедливості, передбачає зобов`язання адміністративних органів виконувати рішення (пункт 41 рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції»).
Виконання судового рішення, відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року у справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захисті відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичнихта юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.
Стаття 6 Конвенції гарантує право на справедливий судовий розглядта закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд булоб позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.
Як вбачається з практики Європейського суду з прав людини, невід`ємною частиною «права на суд» та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.
У розумінні практики Європейського суду частина перша статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.
У справі «Півень проти України» ЄСПЛ констатував порушення статті 6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може бути виправдано недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання. У цій справі Європейський суд дійшов висновку про відсутність у законодавстві України нормативної бази щодо завдань, покладених на органи виконавчої влади, і констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.
За змістом пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У пункті 9 частини другої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковими до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно з частинами першою, другою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України,-і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності встановленої законом.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до частини першої статті 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Виконавчі листи викладаються в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи шляхом заповнення відповідних форм процесуальних документів, передбачених Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему, і підписуються електронним цифровим підписом судді (в разі колегіального розгляду - електронними цифровими підписами всіх суддів, які входять до складу колегії).
До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи та Єдиного державного реєстру виконавчих документів, Положення про який затверджується спільним нормативно-правовим актом Міністерства юстиції України та Державної судової адміністрації України, із запровадженням яких відповідно до частини першої статті 1 розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України вводяться в дію вимоги частини четвертої статті 431 ЦПК України щодо внесення виконавчого документу до Єдиного державного реєстру виконавчих документів, функціонування якого виключає втрату виконавчого документа, порядок видачі дублікату виконавчого документу замість втраченого визначено розділом XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України.
Пунктом 17.4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Аналізуючи пункт 17.4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, єдиною підставою для видачі судом дубліката виконавчого листа є його втрата.
Дублікат - це документ, що видається замість втраченого оригіналу та має силу первісного документу. Оригінал виконавчого листа вважається втраченим, коли його загублено, украдено, знищено або істотно пошкоджено, що унеможливлює його виконання.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 15 листопада 2018 року у справі № 474/783/17 (провадження № 61-29св17), від 10 жовтня 2018 року у справі № 2-504/11 (провадження № 61-41846св18).
Дублікат виконавчого документа видається замість втраченого оригіналу, лише за наявності достатніх доказів того, що виконавчий документ дійсно втрачено.
Крім того, однією з підстав можливості видачі дубліката виконавчого документа, є подання відповідної заяви протягом строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання, який повинен обчислюватися з урахуванням переривання цього строку та/або його зупинення.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент видачі виконавчого листа) виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки, зокрема інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.
Згідно з частиною п`ятою статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу), повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.
Відповідно до частини першої статті 433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.
Підставою для поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання є факт пропуску стягувачем такого строку з поважних причин.
Поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для стягувача отримати та подати у встановлений законом строк виконавчий лист до примусового виконання.
Крім того, поважність причин пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання пов`язана не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знайти про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на заявника.
Згідно висновків, наведених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 2-836/11 (провадження № 14-308цс19), у разі пропуску стягувачем строку на пред`явлення виконавчого документа до виконання не створює перешкод для задоволення заяви стягувача про видачу дубліката втраченого виконавчого документа у разі, якщо суд задовольнив заяву стягувача про поновлення пропущеного строку для пред`явлення такого документа до виконання. Тобто, якщо строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання не сплив або суд його поновив, то заява про видачу дубліката цього документа, який втрачений, вважається поданою у межах встановленого для пред`явлення його до виконання строку. Натомість, коли строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив, і суд його не поновив, то за результатами розгляду заяви про видачу дубліката втраченого виконавчого документа суд відмовляє у задоволенні цієї заяви.
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статей 76, 77, 78, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справ, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Матеріалами справи підтверджується, що заочним рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22.08.2012 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 60 000 грн боргу за договором позики від 15 листопада 2011 року та 600 грн судового збору (а. с. 31-33).
На підставі вказаного рішення Кіровським районним судом м. Кіровограда від видано 11.10.2012 ОСОБА_1 виконавчий лист, що підтверджується відміткою в заяві (а.с. 38, 45).
Згідно відповіді заступника начальника Фортечного відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Проценко Л.М. від 20 жовтня 2020 року за вих. № 89587/11-33 на заяву ОСОБА_1 від 09.10.2020 відповідно даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень (ВП-спецрозділ) у відділі на виконані перебувало виконавче провадження ВП 34991337 з примусового виконання виконавчого листа № 1109/5525/2012 від 11.10.2012 Кіровського районного суду м. Кіровограда про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 60 000 грн заборгованості.
За даними АСВП вказане виконавче провадження 18.05.2013 завершено на підставі п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», а саме державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна на яке можливо звернути стягнення та надано строк для повторного пред`явлення до 18.05.2014 (а.с. 46).
Пазом з тим, з доводів заяви ОСОБА_1 про поновлення строку на пред`явлення виконавчого документа до виконання та матеріалів справи не вбачається достатніх підстав для її задоволення.
Суд звертає увагу, що стягувач, який подав до відповідного органу заяву про відкриття виконавчого провадження та не отримав у визначений законом строк задоволення своїх вимог, вважається обізнаним про ймовірність порушення його прав у виконавчому провадженні незалежно від того, чи отримав він від державного виконавця певні процесуальні документи та чи ознайомлений він з матеріалами виконавчого провадження.
А тому, суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 жодних документів, зокрема, постанови про відкриття та інших документів виконавчого провадження не отримував.
Доводи апеляційної скарги про те, що 09.10.2020 стягувач звернувся до органу державної виконавчої служби з заявою, в якій просив повідомити про стан виконання виконавчого документа, не заслуговують на увагу суду, адже свідчать лише про те, що стягувач протягом восьми років фактично не цікавився ходом виконання судового рішення.
Доказів, які б свідчили про добросовісну реалізацію стягувачем своїх процесуальних прав та належне виконання процесуальних обов`язків, зокрема вчинення усіх можливих та залежних від нього дій, спрямованих на своєчасний контроль за виконанням судового рішення, заявник не надав суду.
Метою статті 433 ЦПК України про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання є захист інтересів добросовісного стягувача, який пропустив строк з поважних причин. Поважними можна вважати причини, які не залежали від волі стягувача.
Питання про поважність пропуску строків є оціночним. Поважність причин може залежати від таких обставин як поведінка заявника (бездіяльність або незаінтересованість в питаннях звернення судового рішення до виконання), інших осіб, обставин, які безпосередньо унеможливлюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, які виникли об`єктивно, так і від чинників, що не пов`язані з людським фактором, що підтверджуються належними і допустимими засобами доказування.
Заявником не наведено причин, які є поважними та були достатніми для поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання та не надано таких доказів.
Суд не може безпідставно поновити строк пред`явлення виконавчого листа до виконання, оскільки це порушує гарантоване право на справедливий суд.
Таким чином, враховуючи строк пред`явлення до виконання виконавчого листа по справі №1109/5525/12 становив 1 рік, ОСОБА_1 виконавчий лист отримано під розписку 11.10.2012, державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа та надано строк для повторного пред`явлення до 18.05.2014, а із заявою про видачу дубліката виконавчого листа звернувся до суду 20.11.2020, не надавши доказів поважності пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання суду, суд першої інстанції, дослідивши усі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог заяви про поновлення строку на пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Відтак, правильними є висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог заяви про видачу дубліката виконавчого документа, адже вимога про видачу дубліката виконавчого листа подана поза межами строку строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання, а поважними причини пропуску такого судом не визнані.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін. 
Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Кіровського районного суду міста Кіровограда від 18 лютого 2021 року без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 09.11.2011.

Головуючий суддя                                                  С. І. Мурашко 

Судді                                                                  А. М. Головань

О. Л. Карпенко