ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/20476/20                Головуючий суддя І інстанції Власенко М. В.
Провадження № 22-ц/818/4988/21        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про стягнення аліментів

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2021 року                                                        м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді        Яцини В.Б.,
суддів колегії:                Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів на утримання дитини,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та просив зменшити розмір аліментів, який було встановлено судовим наказом від 02 листопада 2020 року Московським районним судом м. Харкова по справі № 643/16275/20 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1/4 до 1/6 частини всіх видів заробітку щомісячно до досягнення дитиною повноліття.
Позов мотивовано тим, що єдиним джерелом існування позивача є пенсія, яка становить 2100,00 грн, а більшу її частину він витрачає на ліки, оскільки є інвалідом третьої групи, а ще потрібно харчуватися та сплачувати за житлово-комунальні послуги. Обставини щодо наявності інвалідності та фінансовий стан позивача не було враховано під час видачі судового наказу про стягнення з нього аліментів. Крім цього позивач зазначив, що надає посильну допомогу іншій своїй донці.
Рішенням Московського районного судді м.Харкова від 26 травня 2021 року у задоволення позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішення суду ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати, та задовольнити його позовні вимоги, а саме зменшити розмір аліментів з 1/4 частки на 1/6 частки з усіх видів заробітку доходів щомісячно на утримання ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , до досягнення дитиною повноліття. 
Зауважує, що після винесення судового наказу він отримав статус інваліда 2 групи у зв`язку з цим отримує пенсію 2100 грн., змінився його сімейний стан – він розірвав шлюб, тому з урахуванням інших утриманців: ще однієї дитини від іншого шлюбу та непрацездатних батьків, необхідності витрачати кошти на своє лікування він вже не взмозі виплачувати аліменти у раніше присудженому за наказом суду розмірі.
Зазначив, що суд безпідставно відхилив доводи позову з посиланням на недоведеність погіршення його стану здоров`я, та не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи медичних випискам, які цей факт підтверджують. Крім того, суд не звернув уваги на те, що відповідач ОСОБА_2 , яка має нарівні з батьком утримувати неповнолітню дитину, щомісяця отримує значно більший дохід, майже 20000 грн., на відміну від батька – позивача, який отримує лише пенсію у розмірі 2100 грн.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Відзив мотивовано тим, що позивач не довів підстави заявленого позову, зміну його сімейного та погіршення здоров`я і майнового стану. Згідно довідки МСЕК позивачу встановлено ІІ групу інвалідності, внаслідок чого його працездатність лише обмежена протипоказаннями виконувати важкі роботи та працювати у нічні зміни, і такі обмеження були у позивача при перебуванні на ІІІ групі інвалідності, його працездатність повністю не втрачена і тому цей факт та перебування на лікуванні не може бути підставою для зменшення розміру аліментів. При цьому послалася на правові висновки, які були висловлені у постанові КЦС ВС від 21 листопада 2018 року у справі № 465/5399/16-ц про те, що погіршення стану здоров`я відповідача, а саме встановлення йому третьої групи інвалідності, не є перешкодою у працевлаштуванні та не є підставою для зменшення розміну аліментів.
Зауважує, що під час спільного шлюбу позивач 12.07.2012 придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та 08.12.2017 земельну ділянку площею 0,0627 га, кадастровий номер 6310137500:13:002:0171 за адресою АДРЕСА_2 з цільовим призначенням – для колективного садівництва. На даний час між сторонами з цього приводу у справі № 643/16282/20 розглядається судовий спір і позивач не позбавлений права відповідно до статті 190 СК України поставити питання про укладення договору про припинення права на аліменти для дітей у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно, з приводу цьому вона надала позивачу відповідну пропозицію, від якої він відмовився.
Також вказала, що позивач не надав до суду медичних призначень на своє лікування та доказів про те, що він на це витрачав кошти, а також заперечила проти наданих позивачем доказів щодо утримання непрацездатних батьків, які вважає неналежними, оскільки вони не підтверджують спільне проживання з батьками та того факту, що вони потребують допомоги.
Послалася на те, що зменшення розміру аліментів не відповідає інтересам дитини, а позивач працює неофіційно та отримує додатковий дохід, який приховує від суду, про що свідчить той факт, що при розгляді іншої справи № 643/16275/20 позивач сплатив судовий збір у розмірі 4228,90 грн., що дорівнює двом розмірам пенсії позивача.
Заперечила проти доводів скарги про те, що вона отримує дохід близько 20000 грн., що спростовується наданою до відзиву довідкою, згідно якої її дохід значно менший. Також послалася на те, що у неї щомісячні витрати на дитину складають близько 7600-7000 грн. на місяць.
У відповіді на відзив представник позивача – адвокат Шандула О.О. заперечує проти доводів, яку викладені у відзиві, та зазначив наступне.
Вказує, що посилання відповідача на те, що позивач не сплачує комунальні послуги не відповідає дійсності, оскільки у квитанціях про сплату підписи належать позивачу.
Зазначає, що з 1996 року у трудовій книжці не має жодного запису про працевлаштування ОСОБА_1 , оскільки він не працює.
Зауважує, що усі справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 було закрито за відсутності складу адміністративного правопорушення, тому посилання ОСОБА_2 на вчинення насильства по відношенню до дитини є безпідставними.
Звертає увагу на те, що позивач змушений самотужки сплачувати за своє лікування, потребує тест-смужок у кількості 240-310 шт. на місяць.
Стверджує, що ОСОБА_2 у відзиві викладає факти, які не відповідають дійсності і має на меті ввести суд в оману.
10 серпня 2021 року відповідач ОСОБА_2 надала до суду апеляційної інстанції новий доказ – копії її звернень до різних державних органів з приводу неправомірної поведінки позивача.
Колегія суддів вважає, що відповідачем не було доведено наявності поважних причин пропуску строку подання доказів до суду першої інстанції, визначеного нормами ч.ч. 4, 8 ст. 83 ЦПК України.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
За правилом ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Надані відповідачем апеляційному суду копії документів не подавались до суду першої інстанції та не були предметом його розгляду, а тому відсутні правові підстави для залучення їх до матеріалів справи, оскільки ОСОБА_2 не довела, що не мала об`єктивної можливості надати такий доказ до районного суду у строки, встановлені законом.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на те, що спір у даній справі виник з приводу стягнення суми, розмір якої є меншим ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, без повідомленням учасників справи. 
Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи у порядку письмового провадження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
За правилом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що погіршення стану здоровся позивача та встановлення другої групи інвалідності не може свідчити про наявність підстав для зменшення розміру аліментів, позивачем не доведено погіршення його майнового стану.
Доказів, які свідчать про наявність підстав для звільнення від обов`язку утримувати дитину, відповідачем також не надано.
Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками районного суду. 
02 листопада 2020 року Московським районним судом м. Харкова видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на користь матері дитини ОСОБА_2 , починаючи з 19 жовтня 2020 року, і до повноліття дитини.
Згідно з копією свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.
Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України  від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.
Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143 цс 13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
З        вертаючись до суду з позовом про зміну (зменшення) розміру аліментів, позивач посилався на те, що у нього змінився матеріальний стан, оскільки йому встановлено інвалідність другої групи, внаслідок чого його дохід складається лише з пенсії.
Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.
При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійної, не залежної від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів.
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Як убачається із матеріалів справи та підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК, серії 12ААВ №318022 від 14.04.2021 ОСОБА_1 є інвалідом другої групи, інвалідність встановлено на строк до 01.05.2023 року, йому протипоказані важка фізична праця та нічні зміни, тобто стан його здоров`я дійсно погіршився.

Згідно довідки УПФУ в Московському районі м. Харкова в Харківській області ОСОБА_1 щомісяця отримує пенсію по інвалідності у розмірі 2100 грн.
Разом з тим, позивач не надав до суду відповідних доказів про те, що він за станом здоров`я не взмозі працювати та отримувати додатковий дохід, окрім пенсії, що у нього у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності такі можливості істотно обмежені, у справі також відсутні докази про те, що позивач вживав ефективні заходи для свого працевлаштування. Надані до справи копії медичних документів таких відомостей не містять, тому колегія суддів відхиляє наведені з цього приводу доводи скарги. Колегія суддів відповідно до ст. 367 ЦПК України також відхиляє інші доводи скарги щодо зміни сімейного стану, оскільки вони перебувають поза межами розглянутого судом позову та є необґрунтованими належними і допустимим доказами.
З огляду на це колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідач не має абсолютної заборони для працевлаштування за станом здоров`я, його працездатність лише обмежена важкими умовами праці та роботою у нічний час, що у справі відсутні докази, що в його ситуації неможливо отримати роботу та отримувати належну зарплату, відповідач також не довів суду, що він позбавлений можливості працевлаштуватися.
Також матеріали справи не містять доказів того, що стан здоров`я відповідача вимагає від нього додаткових витрат.
Таким чином, суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до обґрунтованого висновку, що позов про зменшення розміру аліментів не підлягає задоволенню.
З огляду на те, що висновки суду відповідають обставинам справи, при ухваленні рішення районним судом не було порушено норми матеріального права, доводи скарги висновки суду не спростовують, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржене рішення – без змін.
Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 травня 2021 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 3 листопада 2021 року.

Головуючий                                                                В.Б. Яцина.

Судді колегії                                                                І.В. Бурлака.

                                                                               О.М. Хорошевський.