ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

25 листопада 2021 року 	м. Дніпро	справа № 335/762/21	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Семененка Я.В. (доповідач),
суддів:  Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 31 серпня 2021 року (суддя Прасов О.О.) у справі №335/762/21 за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району про стягнення коштів, -

                                                  в с т а н о в и В :
       
ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду, в якому просив стягнути з Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району на користь ОСОБА_1 нараховані інфляційні втрати та три проценти річних за період з 12.04.2011 по 01.01.2018 на суму заборгованості, нарахованої на виконання постанови Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 01.04.2011 по справі №2-а-5290/11 у загальній сумі 12779,42 грн.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що постановою Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 01.04.2011 по справі №2-а-5290/11 було зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щорічну грошову допомогу на оздоровлення за 2010 рік, 2011 рік, відповідно до положень ст.48 Закону України “Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, виходячи з розміру п`яти мінімальних заробітних плат на день її виплати та з урахуванням фактично отриманих сум у цей період. Рішення суду набрало законної сили 12.04.2011, натомість, фактично виконано було лише в січні 2018 року. Враховуючи те, що відповідач тривалий час не виконував грошового зобов`язання щодо виплати йому коштів, відповідач повинен виплатити йому  3% річних від простроченої суми та інфляційні втрати на підстав положень ст.625 ЦК України.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 31 серпня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що положення статті 625 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки положення вказаної норми права регулюють зобов`язальні правовідносини щодо порушеного грошового зобов`язання, якого між сторонами не існувало. При цьому частина п`ята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами недоговірних зобов`язань. Також неможливість застосування положень ст..265 ЦК 
України. суд пов`язував з тим, що постановою Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 01.04.2011 по справі №2-а-5290/11 питання про стягнення будь-яких грошових коштів не вирішувалося, вказане судове рішення має зобов`язальний характер, а тому відсутні правові підстави для застосування    статті 625 ЦК України, яка підлягає застосуванню саме до    грошових зобов`язань.
Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про задоволення позову. Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач посилається на те, що грошовим вважається будь-яке зобов`язання, що складається, у тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, а тому суд дійшов помилкового висновку про те, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення    статті 625 ЦК України. Скаржник наголошує на тому, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач порушив грошове зобов`язання з перерахунку та, відповідно, виплати грошової допомоги на оздоровлення, а тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних, відповідно до статті 625 ЦК України.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін з огляду на його законність та обґрунтованість.
Справу розглянуто в порядку письмового провадження з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.311 КАС України.
Перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Встановлені обставини справи свідчать про те, що постановою Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 01.04.2011 у справі №2-а-5290/11, яка набрала законної сили 12.04.2011, задоволено позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району – визнано протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 щорічної грошової допомоги на оздоровлення за 2010 рік, 2011 рік, відповідно до положень ст.48 Закону України “Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”; зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району нарахувати та виплатити ОСОБА_1       щорічну грошову допомогу на оздоровлення за 2010 рік, 2011 рік, відповідно до положень ст.48 Закону України “Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, виходячи з розміру п`яти мінімальних заробітних плат на день її виплати та з урахуванням фактично отриманих сум у цей період.
Рішення суду набрало законної сили 12.04.2011.
У січні 2018 року позивачу було виплачено нараховану на виконання рішення суду  грошову допомогу на оздоровлення у розмірі 8400,0грн.
Несвоєчасність виконання відповідачем грошового зобов`язання, яке визначено на виконання рішення суду, стало підставою для звернення позивача із вказаним позовом до суду.
За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих за період з 12 квітня  2011 року (дата набрання законної сили судовим рішенням) по 01.01.2018 (період фактичного виконання рішення суду) за невиконання грошового зобов`язання, а саме грошових коштів, нарахованих на виконання постанови Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 01.04.2011 у справі №2-а-5290/11.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.
Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 14-68цс18  (№ 758/1303/15-ц).
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Отже, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).
Отже, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18 (№ 686/21962/15-ц).
При цьому, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.  Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі №520/17342/18, від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження №12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).
Отже, відповідальність боржника, яка передбачена ст..625 ЦК України, не пов`язана з наявністю винних дій чи бездіяльності боржника, що призвели до прострочення виконання грошового зобов`язання, а застосовується незалежно від наявності чи відсутності вини у цьому боржника.
Таким чином, на думку суду апеляційної інстанції, позивач має право на нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних, відповідно до статті 625 ЦК України, за період з 12.04.2011 по 01.01.2018.
Посилання суду першої інстанції на правову позицію, яка висловлена Верховним Судом у постанові від 19.08.2020 (справа №826/7444/16), суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки висловлена Верховним Судом правова позиція стосується інших правовідносин, а саме можливості стягнення 3% річних та інфляційних втрат не з боржника за грошовим зобов`язанням, а з Державної казначейської служби, як державного органу, на який, Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», покладено обов`язки щодо виконання рішень суду.
Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати та три проценти річних, за період з 12.04.2011 по 01.01.2018, у розмірі 12  779,42грн., з яких інфляційні втрати – 11083,42грн., три проценти річних – 1696,0грн. (враховуючи статистичні дані про індекси інфляції у вказаний період та кількість днів прострочення виконання грошового зобов`язання – 2456 днів).
Щодо аргументів відповідача про пропуск позивачем строків звернення із позовом до суду, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Так, за позицією відповідача, строк звернення з позовом, у даному випадку, визначений ч.1, 2 ст.122 КАС України і вказаний строк, враховуючи час виплати позивачу грошової допомоги на виконання рішення суду (01.01.2018), сплинув в липні 2018 року, а з цим позовом до суду позивач звернувся у січні 2021 року.
З такою позицію відповідача суд апеляційної інстанції не погоджується з огляду на те, що у спірному випадку строки позовної давності визначалися Цивільним кодексом України, позивач звертався до суду в порядку цивільного судочинства, з огляду на існуючу на той час сформовану правову позицію щодо юрисдикції розгляду таких справи. В подальшому позиція щодо юрисдикції цих справ, була змінена, у зв`язку з чим рішення суду, ухвалено у цій справі на користь позивача в порядку цивільного судочинства, було скасовано, а справу передано на розгляд до суду адміністративної юрисдикції.
Ураховуючи викладене, у суду не існує підстав стверджувати те, що позивачем пропущено шестимісячний строк звернення до суду з адміністративним позовом, який визначено ст..122 КАС України.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови про задоволення позову.
На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.315, ст.ст.317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 31 серпня 2021 року у справі №335/762/21 – скасувати та прийняти постанову про задоволення позову.
Стягнути з Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у розмірі 11083,42грн. та 3% річних у розмірі 1696,0грн., нарахованих на суму заборгованості у розмірі 8400,0грн., у зв`язку з несвоєчасним виконанням постанови Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 01.04.2011 у справі №2-а-5290/11.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, передбачені ст.328, 329 КАС України.

Повний текст постанови складено 25.11.2021
   
Головуючий - суддя                                                                      Я.В. Семененко 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк