ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2021 року	Львів	Справа № 260/2096/21 пров. № А/857/18113/21	
 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                                           Шевчук С.М.,  
суддів                                                                         Кухтея Р.В.,  Шинкар Т.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові  апеляційну скаргу 27 Прикордонного загону імені Героїв Карпатської Січі Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення  Закарпатського окружного адміністративного суду  від 01 вересня 2021 року (рішення ухвалене в м. Ужгород в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, судом під головуванням судді Луцович М.М., дата складення повного тексту рішення суду не зазначена) у справі № 260/2096/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, суд -
ВСТАНОВИВ:
І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
В травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з  позовною заявою, якою просив: визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та не виплати йому в день звільнення з військової служби одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у день виключення зі списків особового складу військової частини у зв`язку із закінченням строку контракту;  зобов`язати відповідача виплатити йому одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби при звільненні з військової служби  у зв`язку із закінченням строку контракту згідно п. 2 ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду  від 01 вересня 2021 року позов задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та не виплати в день звільнення з військової служби ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби згідно п. 2 ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (в/ч НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби згідно п. 2 ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. 
На обґрунтування апеляційних вимог відповідач зазначає, що право на отримання одноразової грошової допомоги при звільнені набувається військовослужбовцем за наявності 10 календарних років вислуги, про що написано чітко в ч. 2 ст. 15 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” та зазначено в Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої  Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25.06.2018 року №558. Даним обставинам суд не надав правової оцінки. Також вказує, що позивач наказ про виключення зі списків частини не оскаржує та оскаржував раніше, з рапортом (заявою) про не виключення зі списків особового складу військової частини без повного розрахунку не звертався. Окрім того, зазначає, що для проведення такої виплати необхідно вносити зміни в наказ військової частини від 01 березня 2021 року.
Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав.
Про розгляд апеляційної  скарги сторони повідомлені шляхом надіслання копій ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду  на поштові адреси сторін, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 наказом начальника 27 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 01.03.2021 року №108-ос був виключений зі списків особового складу та усіх видів забезпечення (а.с.10).
Як вбачається з витягу із наказу начальника 27 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 01.03.2021 року №108-ос, вислуга років позивача станом на 01.03.2021 року (момент звільнення) становить: календарна - 09 років 06 місяців 21 день; пільгова - 02 роки 11 місяців 11 днів; загальна 12 років 06 місяців 07 днів.
Як зазначає позивач, при його звільненні, одноразова грошова допомога згідно ч.2 ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" виплачена не була.
Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

 ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ          
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що поняття "календарна вислуга років" застосовується не для позначення необхідної для призначення допомоги вислуги років, а для визначення розміру грошової допомоги: "в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби". При цьому, умовою набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до частини другої статті 15 "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" є наявність "вислуги 10 років і більше". Таким чином, в частині другій статті 15 Законі України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" відсутня пряма вказівка на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше календарних років вислуги". З урахуванням висновків Верховного суду наявність або відсутність права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги за ч.2 ст.15 Закону №2011-ХІІ визначається, виходячи із загальної вислуги років військовослужбовця. Так, станом на 01.03.2021 року вислуга років позивача у календарному обчисленні становила 09 років 06 місяців 21 день, у пільговому 02 роки 11 місяців 11 днів, загальна 12 років 06 місяців 07 днів. Таким чином, загальна вислуга років позивача на час його звільнення становила 12 років 06 місяців 07 днів, що є достатньою вислугою років передбаченою приписами ч. 2 ст.15 Закону №2011-ХІІ, а тому позивач має право на виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного  грошового забезпечення. 

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Частиною другою  статті 19 Конституції України  передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Статтею 17 Конституції України  встановлено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою  Конституція України  виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до  статті 17 Конституції України  перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (див.  рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99  та  від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).
Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (див.  рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється  Законом України 25 березня 1992 року №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу»  (надалі - Закон №2232-XII).
Відповідно до частини другої  статті 2 Закону №2232-XII  порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим  Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно зі  статтею 40 Закону №2232-XII  гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до  законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.
Права, пільги та соціальні гарантії військовослужбовців визначаються  Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ  (надалі - Закон №2011-ХІІ).
Відповідно до частини 2  статті 15 Закону України №2011-XII  військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Пунктом 10 Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393, передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, які звільняються із служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Із системного аналізу зазначених правових норм вбачається, що поняття «календарна вислуга років» застосовується не для позначення необхідної для призначення допомоги вислуги років, а для визначення розміру грошової допомоги: «в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби». При цьому, умовою набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до частини другої  статті 15 Закону №2011-ХІІ  є наявність «вислуги 10 років і більше».
Таким чином, в частині другій  статті 15 Закону №2011-ХІІ  відсутня пряма вказівка на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше календарних років вислуги.
Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом зокрема у постановах від 24 листопада 2020 року (справа №822/3008/17),    від 11 квітня 2018 року (справа №806/2104/17), від 21 квітня 2021 року (справа №380/2427/20), які відповідно до вимог ч. 5  ст. 242 КАС України, підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Щодо посилань відповідача на положення Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої  Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25.06.2018 року №558  (далі -  Інструкція №558), то колегія суддів зазначає, що приписи ч. 2  ст. 15 Закону № 2011-ХІ  містять чіткі умови, за наявності яких особа має право на отримання одноразової грошової допомоги, а саме, зокрема, звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту та наявність при цьому вислуги 10 років і більше.
Положення ж підпункту 5 пункту 9 розділу V Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої  наказом Міністерства внутрішніх справ України № 558 від 25.06.2018 р., змінюють умови, за наявності яких позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги, зокрема, в частині вислуги років, встановлюючи нову умову, а саме наявність вислуги 10 років і більше, яка має бути календарною вислугою років. Тобто норма, встановлена зазначеною інструкцією суперечить нормі, встановленій  законом, та звужує право позивача, визначене саме законом.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно враховано, що норми зазначеного підзаконного нормативно-правового акту суперечать нормам Закону №2011-ХІІ, та з урахуванням вимог ч.3  ст.7 КАС України, застосуванню у межах спірних правовідносин не підлягають.
Таким чином, оскільки загальна вислуга років позивача на час його звільнення зі служби становила 12 років 06 місяці 07 днів, тобто умова про наявність вислуги років у кількості 10 років і більше у позивача дотримана, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачем було протиправно допущено бездіяльність щодо не нарахування та невиплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні з розрахунку 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, в силу викладеного вище,  висновків суду першої інстанції не спростовують.
Дана справа віднесена до категорії справ незначної складності. 
Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -   
                                             П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу 27 Прикордонного загону імені Героїв Карпатської Січі Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення.
Рішення  Закарпатського окружного адміністративного суду  від 01 вересня 2021 року у справі № 260/2096/21  залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.  

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	Т. І. Шинкар  	
Повне судове рішення складено 29 листопада 2021 року.