ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

          26 листопада 2021 року 	м. Дніпро	справа № 280/4728/21	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 

головуючого судді     Панченко О.М. (доповідач),
суддів:                          Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,      

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1 
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16 серпня 2021 року (суддя Стрельнікова Н.В., м. Запоріжжя) у справі № 280/4728/21  
за позовом  ОСОБА_1  
до Військової частини НОМЕР_1 ,  
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Військова частина НОМЕР_2 ,       
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, - 

встановив:

09 червня 2021 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.05.2020 по 14.05.2021; стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.05.2020 по 14.05.2021 в загальній сумі 205532,40 грн.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 16 серпня 2021 року  позовні вимоги позивача задоволені частково: визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.05.2020 по 14.05.2021; стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.05.2020  по 14.05.2021 в загальній сумі 20 428,01 грн.
В у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач та відповідач оскаржили його в апеляційному порядку, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
В апеляційній скарзі позивач просить суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині невірно визначеної суми середньої заробітної плати за період затримки розрахунку при звільненні та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги – збільшити розмір середньої заробітної плати за період затримки розрахунку з 20 428,01 грн. до 66119,77 грн. 
В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що розрахований відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 розмір середньої заробітної плати за період затримки виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (з 24.05.2020 по 14.05.2021) становить 205532,40 грн. (354 робочих дні * 580,60 грн.). Разом з тим, судом першої інстанції неправильно розраховано пропорцію між сплаченою сумою компенсації вартості за неотримане речове майно до розміру середньої заробітної плати за період затримки виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
Згідно розрахунку позивача, частка суми компенсації за неотримане речове майно у загальній сумі виплат, які позивач мав отримати під час звільнення, становить 32,17%. Тому, на думку позивача, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.05.2020 по 14.05.2021, який підлягає стягненню з відповідача, складає саме 66119,77 грн. (205532,40 грн.*32,17%).
В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що ОСОБА_1 проходив службу у Військовій частині НОМЕР_2 (спецпідрозділ «Сармат»), яка має особовий рахунок у єдиній Казначейській системі України для забезпечення грошовими коштами військовослужбовців, тобто всі належні виплати ОСОБА_1 отримував у Військовій частині НОМЕР_2 . На час звільнення позивача з Військової частини НОМЕР_2 Військова частина НОМЕР_1 не була обізнана щодо звільнення позивача та не отримувала документів щодо виплати ОСОБА_1 компенсації за речове майно. Військова частина НОМЕР_2 знаходиться лише на речовому забезпеченні у Військовій частині НОМЕР_1 .
Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове – про відмову у задоволенні позову.
Позивач надіслав до суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, у якому просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги (стягнути середню заробітну плату з дня звільнення по день фактичного розрахунку у сумі 66 119,77 грн.)
Відповідач надіслав до суду відзив на апеляційну скаргу позивача, у якому просить суд апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове – про відмову у задоволенні позову.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційних скарг дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 23.06.2016 по 24.05.2020 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 , яка перебуває на речовому забезпеченні у Військовій частині НОМЕР_1 .
24.05.2020 наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 15.05.2020 № 98 (по строковій частині) ОСОБА_1  виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 у зв`язку зі звільненням з військової служби у запас відповідно до підпункту “а” п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України “Про військову службу” (у зв`язку із закінченням строку контракту).
На день звільнення позивача Військова частина НОМЕР_1 не здійснила нарахування та виплату позивачу грошової компенсації вартості речового майна, яке позивач не отримав під час проходження військової служби.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 05.11.2020 у справі №280/4232/19, яке набрало законної сили 15.02.2021, позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа – Військова частина НОМЕР_2 , про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії – задоволено  частково. Визнано  протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості речового майна, яке не отримане під час проходження військової служби. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості речового майна, яке не отримане під час проходження військової служби.
На виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05.11.2020 у справі №280/4232/20 Військовою частиною НОМЕР_1 нараховано та виплачено грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно, що підтверджується банківською випискою від 14.05.2021.
У зв`язку з тим, що відповідач не здійснив виплату позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.05.2020 (з дня звільнення) по 14.05.2021 (по день фактичного розрахунку), позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.05.2020  по 14.05.2021 в загальній сумі 20428,01 грн., оскільки з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постановах від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц та від 26.02.2020 у справі №821/1083/17,  та з огляду на фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок, пропорційним та справедливим розміром відшкодування позивачу є розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, який дорівнює сумі, що не була виплачена позивачу у день звільнення, тобто 20428,01 грн.
Суд апеляційної інстанції погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до складу грошового забезпечення входять:
- посадовий оклад, оклад за військовим званням;
- щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);
- одноразові додаткові види грошового забезпечення.
В постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19 Верховний Суд дійшов висновку про те, компенсація вартості за неотримане речове майно відноситься до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні ст. 116 КЗпП України. Застосування передбаченої ст. 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків складу військової частини. 
Відповідно до постанови Верховного Суду від 31.10.2019 у справі №825/598/17 за позовом військовослужбовця до військової частини про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, спеціальним законодавством не встановлено відповідальність роботодавця - військової частини за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику - військовослужбовцю всіх належних сум. 
З метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, Верховний Суд прийшов до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21.11.2011 у справі №6-60цс11, встановивши, що працівникові в день звільнення не були сплачені належні від підприємства суми, суд на підставі ст. 117 Кодексу законів про працю України стягує на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.
Відповідно до матеріалів справи, позивача виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 24.05.2020, а проведення остаточного розрахунку з ним відбулося лише 14.05.2021. Виплату середнього заробітку за весь період затримки розрахунку відповідач позивачу не здійснив.
Таким чином, колегія суддів погоджується із доводами позивача та висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем порушено приписи ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України.
Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно вимог постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок №100).
Пунктом 8 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. 
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до розрахунку позивача, середній заробіток за період затримки (з 24.05.2020 по 14.05.2021) виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно,  розрахований за правилами Порядку №100, становить 205532,40 грн. (354 робочих дні * 580,60 грн.).
Разом з тим, згідно висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
При вирішенні даного питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Відповідно до рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05.11.2020 по справі № 280/4232/20 розмір грошової компенсації вартості за неотримане речове майно становить 20428,01 грн., тобто розрахована позивачем сума відшкодування значно перевищує розмір грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, невиплатою якої у визначений законодавством строк позивач обґрунтовує свої позовні вимоги.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що, з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, справедливою і такою, що відповідає критеріям співмірності, сумою відшкодування позивачу за затримку роботодавцем розрахунку при звільненні є виплата у розмірі 20428,01 грн. як середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Доводи відповідача про те, що  Військова частина НОМЕР_1  не є належним відповідачем у цій справі колегія суддів не приймає до уваги, оскільки рішенням у справі №331/4232/19, яке набрало законної сили 15.02.2021, було визнано протиправною бездіяльність саме Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації вартості речового майна, яке не отримане під час проходження військової служби, та яку зобов`язано нарахувати та виплатити грошову компенсацію вартості речового майна, яке не отримане під час проходження військової служби.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах “Салов проти України” (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), “Проніна проти України” (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та “Серявін та інші проти України” (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Отже, інші доводи апеляційних скарг не потребують правового аналізу, оскільки не мають вирішального значення. 
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись статтями 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16 серпня 2021 року у справі № 280/4728/21 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
   
          Головуючий суддя                                                                      О.М. Панченко 

          Суддя                                                                                          С.М. Іванов 

          Суддя                                                                                          В.Є. Чередниченко