УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 686/15059/20
Провадження № 22-ц/4820/1318/21

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

21 жовтня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі
 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Талалай О.І. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., П`єнти І.В.

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу № 686/15059/20 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 червня 2021 року (суддя Стефанишин С. Л., повне судове рішення складено 24 червня 2021 року) у справі за позовом Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості. 

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд 
у с т а н о в и в :
У червні 2020 року Акціонерне Товариство «Акцент-Банк» (далі - АТ «А-Банк»), звертаючись до суду із вказаним позовом, зазначало, що відповідно до укладеного 16 лютого 2017 року кредитного договору № SAMABWFC00000881720 ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 46,80% щомісячно на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач у заяві підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Взяті на себе за кредитним договором зобов`язання ОСОБА_1 не виконав, у зв`язку з чим станом на 02 травня 2020 року виникла заборгованість у розмірі 47149,87 грн, з яких: 24996,07 грн - заборгованість за кредитом, 21453,80 грн - заборгованість за процентами за користування кредитними коштами, 700 грн - пеня.
Зазначену заборгованість позивач просив стягнути з відповідача.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 червня 2021 року у позові відмовлено. Стягнуто з АТ «А-Банк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6500 грн.
АТ «А-Банк», не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Посилається на порушення норм матеріального права. Суд не взяв до уваги те, що відповідач в анкеті-заяві про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в АТ «А-Банк» підтвердив своїм підписом факт ознайомлення з ними та зобов`язувався в подальшому знайомитися зі змінами до них, викладениими на сайті Банку. Приймаючи до уваги правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, суд мав би стягнути з позичальника заборгованість за кредитом. Докази витрат на професійну правничу допомогу (копія договору про надання правової допомоги, акт приймання-передачі послуг, квитанції про проведення оплати послуг адвоката) надавалися адвокатом відповідача до суду, але не надсилалися Банку. Тому не змогли подати свої заперечення. Розмір цих витрат є неспівмірним і підлягає зменшенню.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на необґрунтованість її доводів. Станом на 30 серпня 2020 року заборгованість за кредитним договором у розмірі 76136 грн погашена. Витрати на правничу допомогу підтверджені документально, а тому суд обґрунтовано їх стягнув. 
Розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Відповідно до пунктів 3 і 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Установлено, що 16 лютого 2017 року між Банком та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № SAMABWFC00000881720, відповідно до умов якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який у подальшому збільшувався. Укладення договору відбулося шляхом підписання відповідачем анкети-заяви.
За розрахунком позивача станом на 02 травня 2020 року за договором виникла заборгованість у розмірі 47149,87 грн, з яких: 24996,07 грн - заборгованість за кредитом, 21453,80 грн - заборгованість за процентами за користування кредитними коштами, 700 грн - пеня. 
Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи.
Відмову в позові суд мотивував недоведеністю позовних вимог, оскільки позивач не довів наявність заборгованості за договором, досягнення сторонами згоди щодо умов нарахування процентів, сплати пені. Наданий Банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не містить підпису відповідача, а тому його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами. 
Проте, такий висновок суду не у повній мірі відповідає обставинам справи і вимогам закону.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина 1 статті 634 ЦК України).
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
В силу статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. З огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
За приписами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. 
Частинами першою і другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. 
Отже, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та пеня поділяються на встановлені законом (розмір і підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір і підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). 
Правильним є висновок суду першої інстанції, що наданий Банком витяг з Умов та правила надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем договору, оскільки не підписаний ним.
Згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обґрунтовуючи право вимоги Банк посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг, як невід`ємні частини укладеного договору. 
Проте, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та правил надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними при підписанні анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, а також те, що вказаний документ на момент отримання ним кредитних коштів взагалі містив умови щодо сплати процентів та саме в зазначених у ньому розмірах і порядках нарахування.
Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані ОСОБА_1 умови та правила надання банківських послуг наданий позивачем витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Відповідно до матеріалів справи в анкеті-заяві процентна ставка не зазначена, відсутні умови настання відповідальності за невиконання зобов`язань у виді сплати пені.
Тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у позові про стягнення процентів за користування кредитними коштами і пені.
Доводи апеляційної скарги про наявність правових підстав для стягнення процентів і пені апеляційний суд відхиляє.
Вимоги про стягнення процентів за користування кредитними коштами з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, і 3% річних від простроченої суми на підставі частини 2 статті 625 ЦК України позивач не пред`явив.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог (частина 1 статті 13 ЦПК України).
Тому не ґрунтується на законі твердження позивача про необхідність стягнення процентів за користування кредитом на рівні облікової ставки Національного банку України.
Разом з тим, суд припустився помилки, відмовляючи у позові про стягнення кредиту, і доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу.
Із виписки по рахунку та розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що ОСОБА_1 використав кредитні кошти у розмірі 80296,78 грн, сума погашень за договором складає 76136 грн.
Отже, заборгованість за кредитом (різниця між отриманими та повернутими коштами) складає 4160,78 грн.
Зазначену заборгованість за кредитом необхідно стягнути з відповідача. 
З огляду на викладене рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову про стягнення кредиту.
Посилання Банку в апеляційній скарзі на безпідставність стягнення витрат відповідача на професійну правничу допомогу не можуть бути прийняті до уваги з таких підстав.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).
На підставі статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. 
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.
Як вбачається з матеріалів справи, професійну правничу допомогу ОСОБА_1 у справі надавав адвокат Бейлик А.Б. відповідно до договору про надання правничої допомоги від 29 квітня 2020 року з додатками.
У відзиві на позовну заяву від 16 листопада 2020 року представник відповідача зазначив орієнтовний розмір витрат на правничу допомгу при розгляді справи 10000 грн. 
23 червня 2021 року представник ОСОБА_1 подав до Хмельницького міськрайонного суду заяву про неможливість подання доказів витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи і повідомив про їх надання протягом 5 днів після ухвалення судового рішення.
У цей же день у судовому засіданні до судових дебатів адвокат Бейлик М. Б. подав заяву про включення до судових витрат витрат відповідача на професійну правничу допомогу з доказами на підтвердження їх розміру - детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом; акт приймання-передачі наданої правової допомоги № 2 від 23 червня 2021 року; звіт про витрачений час на надання правничої допомоги; рахунок-фактуру №23/06/21 від 23 червня 2021 року на суму 10000 грн.
Згідно з частиною 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 137 ЦПК України).
За змістом частини 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
На підставі наведених норм права, наданих суду доказів на підтвердження розміру витрат відповідача на професійну правничу допомогу та у зв`язку з відмовою в позові суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про наявність підстав для їх стягнення з позивача.
У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5 і 6 статті 137 ЦПК України).
Апеляційна скарга не містить обґрунтування неспівмірності стягнутих судом витрат на професійну правничу допомогу. 
Розподіл судових витрат необхідно змінити на підставі частини 13 статті 141 ЦПК України. 
Пропорційно розміру задоволених позовних вимог (8,8%) з відповідача на користь Банку підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у сумі 462 грн, з позивача на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5928 грн.
Згідно з частиною 10 статті 141 ЦПК України різницю судових витрат у сумі 5466 грн необхідно стягнути з Банку на користь відповідача.
Відповідно до частини 5 статті 268 ЦПК України датою ухвалення судового рішення у справі є дата складення повного судового рішення.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.  
 
 Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 червня 2021 року у частині відмови у позові про стягнення кредиту  скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення.
Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» (місцезнаходження вулиця Батумська, 11, м. Дніпро, ІК ЄДРПОУ 14360080) заборгованість за кредитом у сумі 4160,78 грн (чотири тисячі сто шістдесят грн 78 коп.).
У решті рішення суду залишити без змін. 
Змінити розподіл судових витрат.
Стягнути з Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на користь ОСОБА_1 різницю судових витрат у сумі 5466 грн (п`ять тисяч чотириста шістдесят шість грн). 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 21 жовтня 2021 року.

Суддя-доповідач О. І. Талалай 

Судді А. П. Корніюк

І. В. П`єнта