КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 753/21641/19                                                          Головуючий у суді І інстанції Комаревцева Л.В.
Провадження № 22-ц/824/6717/2021                                          Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
29 вересня 2021 року                                                                  м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О., 
за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за завдану шкоду,
 
в с т а н о в и в:
 
У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому з урахуванням зменшених позовних вимог просив стягнути з відповідача на його користь 158 838 грн в якості матеріального збитку, завданого внаслідок пошкодження майна, 1 800 грн витрат за оцінку проведення автотоварознавчого дослідження, 10 000 витрат на правничу допомогу та 3 521,98 грн сплаченого судового збору.
На обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_2 надав ОСОБА_1  в оренду автомобіль марки «Mazda 3», державний номер НОМЕР_1 , який належить йому на праві власності. 
14 квітня 2019 року близько 04 год. 10 хв., ОСОБА_1 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Mazda 3», державний номер НОМЕР_1 , рухаючись проїзною частиною по пл. Дарницькій від просп. Миру в напрямку вул. Харківське шосе в м. Києві, допустив порушення вимог п. п. 8.7.3 (е) та 8.10 Правил дорожнього руху України, а саме: проявив неуважність та необачність, не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкоду або небезпеку іншим учасникам дорожнього руху, наближаючись до регульованого перехрестя, допустив проїзд світлофору на червоний сигнал, продовжуючи рухатись прямо та виїхавши на перехрещення доріг, скоїв зіткнення з автомобілем марки «Hyundai Accent», державний номерНОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , який, рухаючись з ліва на право відносно руху автомобіля «Mazda 3», мав перевагу в русі, так як рух здійснював на зелений сигнал світлофору. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) транспортні засоби загорілися, автомобіль позивача був фактично знищений, а під час зіткнення водій ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження та був доставлений до медичного закладу.
Згідно висновку автомеханічної експертизи № 12-1/988 від 23 травня 2019 року у відповідача була технічна можливість уникнути ДТП шляхом виконання вимог вказаних вище пунктів. За висновком судово-медичної експертизи № 042-865-2019 від 14 травня 2019 року потерпілий ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості, які виразилися в закритій травмі лівого колінного суглобу у вигляді уламкового перелому верхівки надколінника зі зміщенням уламків. Тобто, порушення ОСОБА_1 Правил дорожнього руху України знаходиться в причинно-наслідковому зв`язку із наслідками ДТП, а саме заподіяння водію ОСОБА_3 тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 14 серпня 2019 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що на день винесення вироку становить 3 400 грн з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.
Відповідно до звіту № 67/19 від 21 жовтня 2019 року матеріальний збиток, завданий власнику автомобіля марки «Mazda 3», державний номер НОМЕР_1 , внаслідок ДТП, яка трапилася 14 квітня 2019 року, становить 158 388,00 грн. Крім того, між позивачем та UBER наявні правовідносини на надання послуг перевезення, що підтверджується формою реєстрації партнерства від 16 квітня 2018 року, а його автомобіль використовувався для надання послуг перевезення. За наведених обставин позивач вважає, що на підставі положень статей 22, 1166, 1187, 1188, 1192 ЦК України відповідач як винна в ДТП особа зобов`язаний відшкодувати йому як власнику пошкодженого автомобіля завдану майнову шкоду разом із судовими витратами.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 листопада 2020 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 158 838 грн, витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн та судовий збір у розмірі 1 588,38 грн.
Зобов`язано ОСОБА_2 після відшкодування шкоди передати ОСОБА_1 залишки автомобіля «Mazda 3», державний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_2 на праві власності.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що автомобіль позивача було пошкоджено з вини відповідача, який володів цим транспортним засобом на відповідній правовій підставі і використання якого створює підвищену небезпеку, тому відповідно до вимог статей 22, 1166, 1187, 1192 ЦК України існують усі правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача встановленого розміру збитків, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП, із правом на отримання залишків пошкодженого автомобіля.
В апеляційній скарзі відповідач в особі представника за довіреністю - адвоката Проца А.В. просить вказане судове рішення скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Як на підставу своїх вимог представник відповідача зазначив, що позивачем не здійснювалася оцінка вартості транспортного засобу після ДТП в пошкодженому стані, у зв`язку з чим неможливо встановити дійсний розмір шкоди, заподіяної позивачу, а оскільки позивач просить стягнути з відповідача суму коштів, що відповідає вартості транспортного засобу до ДТП, суд мав відмовити в задоволенні позовних вимог. При цьому між сторонами існували саме трудові правовідносини без укладення відповідного трудового договору з огляду на те, що відповідач використовував пошкоджений транспортний засіб відповідно до вказівок позивача і здійснював перевезення від імені та в інтересах ОСОБА_2 як фізичної особи-підприємця, тому в даному випадку договірні відносини з оренди транспортного засобу не можуть мати місце. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу. Таким чином, суд мав застосувати статтю 130 КЗпП України, відповідно до якої за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Ясинецький О.А. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Також порушує питання про стягнення з відповідача на користь позивача 10 000 грн в якості витрат на професійну правничу (правову) допомогу в суді апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 14 квітня 2019 року близько 04 год. 10 хв., ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «Mazda 3», державний номер НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , рухаючись проїзною частиною по пл. Дарницькій від просп. Миру в напрямку вул. Харківське шосе в м. Києві, допустив порушення вимог п. п. 8.7.3 (е) та 8.10 Правил дорожнього руху України та скоїв зіткнення з автомобілем марки «Hyundai Accent», державний номерНОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , внаслідок чого транспортні засоби зазнали механічних ушкоджень і загорілися, а водій ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості.
Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 14 серпня 2019 року у справі 755/8923/19  ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 КК України, та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що на день винесення вироку становить 3 400 грн з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.
На момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача, як водія автомобіля марки «Mazda 3», державний номер НОМЕР_1 , перед третіми особами була застрахована в АТ «СГ «ТАС»за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/7762363 від 20 вересня 2018 року.
Встановленим є те, що 16 квітня 2018 року між ОСОБА_2 та Приватною компанією з обмеженою відповідальністю UBER було укладено угоду партнерства на надання послуг перевезення і автомобіль марки «Mazda 3», державний номер НОМЕР_1 ,використовувався для надання таких послуг.
Згідно із звітом з оцінки матеріального збитку транспортного засобу № 67/19, складеного 21 жовтня 2019 року суб`єктом оціночної діяльності - ФОП ОСОБА_4 на замовлення ОСОБА_2 , матеріальний збиток завданий власнику автомобіля «Mazda 3» державний номер НОМЕР_1 ,внаслідок ДТП, яка трапилася 14 квітня 2019 року становить 158 838 грн.
При цьому зі змісту цього звіту оцінювача та додатків до нього вбачається, що вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу складає 1 225 965,29 грн, а ринкова вартість до ДТП - 158 838 грн, відтак при таких значеннях з економічної точки зору відновлення досліджуваного автомобілю є недоцільним, оскільки його ринкова вартість значно менша вартості відновлювального ремонту. У зв`язку з цим, вартість матеріального збитку, завданого власнику КТЗ, визначена такою, що дорівнює ринковій вартості КТЗ і складає після округлення 158 838 грн.
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини другої статті 22 ЦК України).
Частинами першою та другою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Відповідно до частини другої статті 1187 цього Кодексу шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (частина перша статті 1188 ЦК України).
Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно пункту 2.2 Правил дорожнього руху України власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.
Аналіз змісту наведеного пункту Правил дорожнього руху і частини другої статті 1187 ЦК України у їх взаємозв`язку приводить до висновку, що коли особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником, то саме ця особа є володільцем транспортного засобу і буде нести відповідальність за завдання шкоди.
Згідно вимог статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Суд першої інстанції, встановивши, що винним у вчиненні ДТП 14 квітня 2019 року є відповідач, який керував автомобілем марки «Mazda 3», державний номер НОМЕР_1 , на законних підставах як володілець джерела підвищеної небезпеки, дійшов обґрунтованого висновку про покладення на нього цивільно-правової відповідальності за завдану власнику цього транспортного засобу шкоду, яким є позивач.
Згідно із статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Тобто, розмір збитків визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент ДТП або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого - це шкода, пов`язана, зокрема: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого.
Відповідно до статті 30 цього Закону транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.
У пункті 15 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження.
Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який згідно зі статті 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.
У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди.
Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.
Таким чином, при вирішенні питання про розмір збитків, які підлягають відшкодуванню в зв`язку з пошкодженням автомобіля, з`ясуванню підлягають вартість транспортного засобу, вартість його ремонту і зазначені обставини повинні бути оцінені з точки зору економічної обґрунтованості ремонту; при цьому розмір відшкодування залежить і від того, чи погоджується власник транспортного засобу на визнання такого транспортного засобу фізично знищеним.
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).
За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно вимог статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Зі змісту цього звіту оцінювача та додатків до нього вбачається, що вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу складає 1 225 965,29 грн, а ринкова вартість до ДТП - 158 838 грн, відтак при таких значеннях з економічної точки зору відновлення досліджуваного автомобілю є недоцільним, оскільки його ринкова вартість значно менша вартості відновлювального ремонту. У зв`язку з цим, вартість матеріального збитку, завданого власнику КТЗ, визначена такою, що дорівнює ринковій вартості КТЗ і складає після округлення 158 838 грн.
Отже, у даному випадку витрати на ремонт автомобіля марки «Mazda 3», державний номер НОМЕР_1 , перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди, а тому автомобіль вважається фізично знищеним.
Враховуючи викладене, районний суд правильно виходив з того, що з ОСОБА_1  на користь позивача підлягає стягненню встановлений розмір реальних збитків сумі 158 838 грн, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП, так як належний ОСОБА_2 автомобіль є фізично знищеним.
Доводи апеляційної скарги про те, що розмір шкоди повинен обраховуватись як різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, відхиляються колегією суддів як необґрунтовані, оскільки такий порядок визначення розміру шкоди застосовується лише у разі, якщо власник автомобіля не погоджується із визнанням його фізично знищеним.
У даному випадку жодна із сторін не заперечувала проти проведеної оцінки автомобіля марки «Mazda 3», державний номер НОМЕР_1 , та визнання ремонту пошкодженого транспортного засобу економічно недоцільним.
Колегія суддів відхиляє посилання апеляційної скарги про перебування ОСОБА_1 в трудових відносинах із ОСОБА_2 як фізичної особи-підприємця, оскільки такі обставини нічим не підтверджені і судом першої та апеляційної інстанцій не встановлені.
Окрім того, відсутність трудових відносин стверджується рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 лютого 2021 року у справі № 753/8140/20, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 , третя особа - Головне управління Держпраці у Київській області, про встановлення факту наявності трудових відносин відмовлено.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.
Натомість у відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу (правову) допомогу адвоката в суді апеляційної інстанції у розмірі 10 000 грн.
Відповідно до частини першої, другої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
За приписами частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.
Відповідно до положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).
За правилами частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі -ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 3 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зроблено висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».
Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме надано: договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).
На підтвердження своїх вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат, понесених у зв`язку з наданням професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції, представником позивача до відзиву на апеляційну скаргу надано належним чином засвідчені копії: договору про надання правничої (правової) допомоги від 16 квітня 2021 року, укладеного між адвокатом Ясинецьким О.А. та  ОСОБА_2 ; акту надання послуг від 19 квітня 2021 року, в якому наведений детальний виконаних робіт (наданих послуг); квитанції до прибуткового касового ордера № 34 від 19 квітня 2021 року на суму 10 000 грн; ордера на надання правничої (правової) допомоги у Київському апеляційному суді серії АА № 1084292 від 16 квітня 2021 року.
В матеріалах справи є докази надсилання представником позивача відзиву на апеляційну скаргу на адресу відповідача, втім заяви про зменшення суми витрат на професійну правничу допомогу відповідно до вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України не надходило.
Зважаючи на викладене та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в розрізі вимог статей 89, 137, 141 ЦПК України, колегія суддів вважає доведеним факт понесення позивачем витрат за надання професійної правничої допомоги адвоката в суді апеляційної інстанції у розмірі 10 000 грн, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , оскільки апеляційна скарга відповідача залишається без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 листопада 2020 року - без змін.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 10 000 грн (десять тисяч гривень) в рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                                                          Н.В. Ігнатченко

Судді:                                                                                                          С.А. Голуб

                                                                                                                      Д.О. Таргоній