ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/3896/20  Номер провадження 22-ц/814/2248/21	Головуючий у 1-й інстанції Дядечко І. І.  Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 листопада 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Головуючого судді: Абрамова П.С.
Суддів: Кривчун Т.О., Чумак О.В.,
за участю секретаря судового засідання - Міщенко Я.О.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача - адвоката Чорнухи Ю.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну  скаргу позивача  ОСОБА_1 на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 09 липня 2021 року, 
у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, про позбавлення батьківських прав
УСТАНОВИВ:
короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 (зміна прізвища згідно свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_1 від 04.02.2021 з « ОСОБА_3 » на « ІНФОРМАЦІЯ_5 » (а.с. 197 том 1) звернулась до суду із вказаним позовом, відповідно до якого прохала позбавити батьківських прав відповідача ОСОБА_2 відносно їх малолітньої дитини - сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та внести зміни до актового запису про народження сина №833 від 02.09.2016, складеного Кременчуцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, а саме змінити прізвище дитини з « ОСОБА_3 » на « ІНФОРМАЦІЯ_5 », змінити по батькові дитини з « ОСОБА_6 » на « ІНФОРМАЦІЯ_6 ».
В обґрунтування позову зазначала, що з жовтня 2015 року вони з відповідачем проживали однією сім`єю.  ІНФОРМАЦІЯ_1  в них народився син -  ОСОБА_5 . З 02.09.2016 вони зареєстрували шлюб, який між ними було розірвано на підставі рішення суду від 01.08.2018. Після розірвання шлюбу місце проживання дитини визначено із нею, як матір`ю.
Наказом Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27.06.2018 з ОСОБА_2 призначено до стягнення аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 04 червня 2018 року до досягнення дитиною повноліття. 
Станом на січень 2020 року заборгованість відповідача зі сплати аліментів становила 
2 108,32 грн.
Позивач вказувала, що піклування за сином здійснює вона, її цивільний чоловік ОСОБА_8 та її батько. Син біологічного батька (відповідача у справі) не знає, оскільки вони перестали проживати однією сім`єю коли дитина була ще мала, та, наразі, син називає батьком іншу особу - ОСОБА_8 , який проживає разом із ними однією сім`єю з двох років дитини, опікується над ним та надає батьківську турботу і любов, піклується про здоров`я, розвиток, навчання та утримання. 
Нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо сина та відсутність будь-якого піклування та бажання навіть поспілкуватись з власною дитиною впродовж вже більше трьох років (більшої частини життя дитини), порушує права та інтереси дитини.
Тому, позивач вважає, що відповідно до п.2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України наявні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав щодо сина ОСОБА_5 , а саме у зв`язку із ухиленням відповідача, як батька, від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 09 липня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

короткого змісту вимог апеляційної скарги
Із вказаним рішенням не погодилась позивач ОСОБА_1 та оскаржила його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі просить рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 09 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу

Заявник вважає, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим та таким, що ігнорує інтереси дитини, а тому підлягає скасуванню.
Вказувала, що під час ухвалення рішення суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, що надавались позивачем, та проігнорував норми матеріального права, зокрема ст. 68 Конституції України, ст. 18 Конвенції про права дитини, ст. 1, 147, 150, 155, 157 СК України, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» щодо обов`язку батька виконувати батьківські обов`язки щодо дитини не залежно від спільного їх проживання, а також порушив норми процесуального права, а саме ст. 81 ЦПК України, переклавши тягар доказування на позивача.
Законодавство передбачає обов`язок батька виховувати дитину, а не обов`язок матері примушувати батька до виконання ним таких обов`язків.
Вказувала, що суд першої інстанції виходив виключно з інтересів батька у даній справі та не врахував інтересів дитини, що наразі дитина вважає своїм батьком іншу особу, росте у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, і вразі якщо довідається, що останній не є його батьком, для дитини це буде великою травмою.
Щодо фактичних обставин справи в апеляційній скарзі також зазначено, що відповідач покинув їх сім`ю коли дитині був лише рік. Спочатку відповідач іноді виходив на зв`язок із нею шляхом надіслання смс-повідомлень, декілька разів бачив дитину по відеозв`язку та, у подальшому, контакти з ним були втрачені, дитину з того часу відповідач жодного разу не бачив протягом, майже, чотирьох років. Ситуація з розглядом даної справи не змінилась: ані під час розгляду цієї справи, ані після засідання органу опіки та піклування відповідач не вчинив дій, аби зателефонувати дитині, поспілкуватись з сином, проявити будь-яке піклування. Тобто, відповідач продовжує свідомо нехтувати своїми батьківськими обов`язками щодо дитини.
Заявниця не згодна із висновком місцевого суду про те, що несплата аліментів на утримання дитини не є доказом ухилення відповідача, як батька, від виконання батьківських обов`язків. Вважає, що відповідач приховує свій дійсний дохід у Республіці Польща, трудові договори останнього свідчать, що розмір його доходу значно більший ніж середній розмір заробітної плати в Україні, із розрахунку на який, стягуються аліменти у розмірі 2 596,00 грн. на місяць. Відповідач ухиляється, на її думку, від надання інформації про свій дійсний дохід, довідку про доходи на ухвалу суду про витребування доказів у даній справі не надав, що перешкоджає стягненню аліментів у більшому розмірі.
Вважає, що суд формально розглянув справу, застосував до неї правові позиції Верховного Суду без врахування конкретних обставин цієї справи, проігнорувавши першочергові інтереси дитини.
узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; 

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом, згідно зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 02 вересня 2016 року Кременчуцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, сторони у справі є батьками малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с. 8 т. 1)
З 02 вересня 2016 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який між ними було розірвано на підставі рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області № 537/2364/18 від 01 серпня 2018 року, яке набрало законної сили 03 вересня 2018 року. (а.с. 7, 9-11 т.1)
Вказаним рішенням суду також визначено місце проживання дитини, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , разом із матір`ю - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (наразі - ІНФОРМАЦІЯ_5 ). 
Дитина проживає і зареєстрована за адресою проживання матері - АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою №27121 від 27.10.2020 та довідкою №27122 від 27.10.2020. (а.с. 20-21 т.1)
Відповідач ОСОБА_2 на даний час проживає в місті Легниця Республіки Польща, офіційно працевлаштований в компанії «FHU Klima-Pol» на підставі безстрокового трудового договору №D21/800001 від 01.03.2021 та Додатку до нього від 01.04.2021 (а.с. 128-129, 131 т. 1, 44-45 т. 2).
Місцевим судом також установлено, що з травня 2018 року ОСОБА_2 перестав безпосередньо спілкуватися з сином.
Встановивши причини та умови, внаслідок яких відповідач не приймає участі у вихованні та спілкування з сином, місцевий суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог вказавши, що позивачем не надано достатніх доказів, які б свідчили про свідоме ухилення відповідача від участі у вихованні дитини, що давало б підстави застосувати до батька такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.
Апеляційний суд вважає, що висновки місцевого суду відповідають вимогам матеріального та процесуального права та зроблені у відповідності з наявними в матеріалах справи доказами. 
Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Статтею 150 Сімейного кодексу України, ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки зобов`язані виховувати свою дитини, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток дитини, забезпечити одержання нею повної загальної середньої освіти, готувати дитину до самостійного життя.
Згідно з ч. 2 та 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Перелік передбачених законом підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: 
-не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; 
-не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; 
-не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; 
-не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; 
-не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. 
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку відповідно до вимог статей 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає нормам матеріального та процесуального права.

мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;
В апеляційній скарзі позивач посилалась на те, що суд першої інстанції безпідставно поклав на неї тягар доказування.
Однак вказані доводи апеляційної скарги є необґрунтованими.
Щодо висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав.
У відповідності із вимогами пунктів 4, 5 статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Згідно з пунктом 6 статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Як вбачається з матеріалів справи ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 19.11.2020 року про відкриття провадження у справі на виконання вимог ч. 5 статті 19 СК України зобов`язано орган опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області надати суду письмовий висновок про доцільність позбавлення батьківських прав гр. ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Відповідно до Висновку, затвердженого рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області від 12 березня 2021 року за №334 №334 від 12 березня 2021 року, орган опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області вважає за недоцільне позбавляти батьківських прав гр. ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Ухвалюючи зазначений висновок органом опіки та піклування належним чином було з`ясовано умови проживання малолітньої дитини, участь батька та матері у вихованні дитини, в тому числі, було встановлено, що батько постійно проживає на території іншої країни, ніколи не відмовлявся від свого сина, та, зазначено у висновку, що зі слів батька, він позбавлений можливості спілкуватися з дитиною, оскільки позивачка у справі не реагує на його дзвінки не дає спілкуватися з сином, а номер телефону заблокований.
Таким чином, висновки місцевого суду ґрунтуються не лише на доказах, поданих позивачем та відповідачем, а й на підставі інших доказів.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено місцевим судом, сторони реалізували свої процесуальні права, у тому числі і щодо надання доказів у справі, які місцевим судом були оцінені у відповідності з вимогами статті 89 ЦПК України.
Зокрема, місцевим судом були враховані  обставини того, що матір`ю, ОСОБА_1 , у січні 2021 року в інтересах дитини укладено договір з лікарем-педіатром КНМП «Центр первинної медико - санітарної допомоги №1» м. Кременчука, що підтверджується довідкою №600/10-1 від 23.04.2021, з якої також вбачається, що звернення за медичною допомогою за цей період відсутні; батько дитини, ОСОБА_2 , не звертався з приводу отримання інформації щодо стану здоров`я малолітнього ОСОБА_5 (а.с. 27 т.2)
Згідно з довідкою Медичного центру «Бейбі доктор» ТОВ «Алюр-Медтех» від 17.02.2020, лікуванням дитини малолітнього ОСОБА_5 займається його мати - ОСОБА_1 , батько до лікаря ніколи не приходив, станом здоров`я дитини не цікавився. (а.с. 15 т.1)
Установлено, що малолітній ОСОБА_5 відвідує Дошкільний навчальний заклад (ясла - садочок) №5 Кременчуцької міської ради Полтавської області з 02 вересня 2019 року по теперішній час. За цей час перебування дитини в закладі проводить і забирає сина із ДНЗ мати, ОСОБА_1 (а.с. 18 т.1)
Також, малолітній ОСОБА_5 відвідує середню групу Кременчуцького закладу дошкільної освіти (ясла - садок) №25 Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області з 01.09.2020 по даний час. Договір про співпрацю та взаємодію між закладом дошкільної освіти від 17.08.2020 укладено в інтересах дитини також матір`ю, ОСОБА_1 (а.с. 16-17 т.1). З довідки Кременчуцького закладу дошкільної освіти (ясла - садок) №25 Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області №01-30/13 від 15.01.2021 вбачається, що зі слів вихователів, приводить та забирає дитину, приймає активну участь у вихованні, здійснює оплату харчування ОСОБА_5 мати, ОСОБА_1 , дитина завжди охайно та чисто вдягнена, має гарний настрій. Зі слів вихователів, ОСОБА_2 з приводу отримання дошкільної освіти його сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ніколи не звертався, не приймав участь у батьківських зборах, не приводив/забирав дитину. Станом розвитку та навчання дитини не цікавиться. Приводить та забирає дитину, приймає активну участь у вихованні, піклується про розвиток та навчання дитини, здійснює оплату за харчування ОСОБА_5 мати, ОСОБА_1 , звернень або запитів щодо стану розвитку та навчання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від його батька, ОСОБА_2 після 17 лютого 2021 року не надходило. (а.с. 29 т.2)

Щодо особи відповідача (батька дитини) установлено наступне.
ОСОБА_2 на території України станом на 16.02.2021 до кримінальної відповідальності не притягувався, незанятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває, що підтверджується довідкою Міністерства внутрішніх справ України серії ІІА №2010684. (а.с. 167 т.1)
Відповідно до довідки, виданої відокремленим підрозділом - обласна консультація Психоневрологічна поліклініка зі стаціонаром №2 Комунального підприємства «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради №217 від 22.02.2021, ОСОБА_2 на обліку не перебуває; за медичною допомогою не звертався. (а.с. 168 т.1) 
Згідно з довідкою КП «Полтавський обласний центр терапії залежностей Полтавської обласної ради» №365 від 17.03.2021 ОСОБА_2 на диспансерному обліку у лікаря психіатра не перебуває. (а. с. 186 т.1)
На підставі судового наказу №537/2366/18, виданого 27.06.2018 Крюківським районним судом м. Кременчука Полтавської області 27.06.2018, стягнуто з ОСОБА_2 на утримання малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 04 червня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття. (а.с. 12 т. 1)
Вказаний судовий наказ перебуває на примусовому виконанні Крюківського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Північно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми). Станом на 27.01.2020 існувала заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 2 108,32 грн. (а.с. 13-14 т.1), яка була погашена; станом на 04.02.2021 борг відсутній, рахується переплата (а.с. 148-149 т.1). 
Доводи заявника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції були проігноровані докази, зокрема: довідки з медичних закладів та закладів дошкільного виховання, Акти від 26.10.2020, 10.01.2020, 30.03.2021, а також покази позивачки ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_8 , та інших свідків (гр. ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ), а також відеозапис, на якому зафіксована розмова малолітнього ОСОБА_5 та матері, є такими, що не відповідають дійсності. 
Надаючи оцінку вказаним доказам, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог за недоведеністю факту свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків відносно малолітнього сина ОСОБА_5 , оскільки довідки з медичних закладів, дитячого садка та закладу дошкільної освіти, а також Акти від 26.10.2020, 10.01.2020, 30.03.2021 та покази свідків, є недостатніми доказами, з урахуванням конкретно встановлених обставин у справі, для того щоб стверджувати, що відповідач свідомо самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини.
Тільки в разі доведення позивачем винної поведінки відповідача суд може позбавити його батьківських прав.
Разом із тим, оскільки така міра є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, у виняткових випадках, при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням характеру такої поведінки, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, суд може відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Як вбачається з пояснень позивача шлюбні відносини фактично припинились між ними з травня 2018 року, коли їх сину було 1,6 років, відтоді зв`язок із відповідачем був втрачений. 
Судом першої інстанції установлено, що відповідач майже три роки фактично проживає за межами України у Республіці Польща, з 12 липня 2018 відповідач мав офіційні трудові відносини за кордоном на підставі трудового договору (а.с. 131 т.1) та наразі продовжує проживати та працювати у Республіці Польща за безстроковим трудовим договором (а.с. 44-47 т.2) 
Перебування відповідача за кордоном, з того моменту як сторони припинили спільне проживання, звісно не звільняє його від виконання батьківських обов`язків щодо виховання дитини, однак і не є безумовною підставою вважати, що він, як батько, самоусунувся від виховання сина, серед іншого, свідомо і систематично не відвідував сина у садочку, не приводив і не забирав його, не відвідував з ним лікаря, коли дитина потребувала лікування та батько мав можливість але не зробив жодних дій.
Доцільність позбавлення відповідача батьківських прав для забезпечення якнайкращих інтересів дитини за обставин перебування відповідача за кордоном, не може ґрунтуватись лише на тому, що договори із закладами дошкільної підготовки та медичної допомоги в інтересах дитини укладала мати, яка систематично приводить і забирає сина із дошкільного навчального закладу. 
Також, як на підстави ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню малолітнього ОСОБА_5 позивач посилалась на відсутність будь-якого спілкування між ними за останні три роки, у тому числі в телефонному режимі.
З урахуванням фактичних обставин проживання відповідача за кордоном та віку дитини, - особисте спілкування батька з дитиною є об`єктивно обмеженим. 
Суд першої інстанції вірно зазначив, що за відсутності інших належних і допустимих доказів у справі, пояснення позивачки про те, що відповідач жодного разу не телефонував їй та не цікавився дитиною, а також пояснення відповідача про те, що позивачка перешкоджала спілкуванню з дитиною, ігноруючи та блокуючи його дзвінки, слід оцінювати критично. 
Твердження заявника в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції також не надав оцінки відеозапису (а.с. 202 т.1) не знайшли свого підтвердження.
При ухваленні рішення у справі суд першої інстанції прийняв до уваги досліджений в судовому засіданні відеозапис розмови позивачки з малолітнім сином, на якому вона у телефоні показує сину фотокартку відповідача та запитує чи знає він вказаного чоловіка, на що малолітній ОСОБА_5 повідомляє, що не знає. 
Надаючи оцінку вказаному доказу, місцевий суд правильно враховав вік дитини та надані у судовому засіданні в якості свідка пояснення позивачки ОСОБА_1 про те, що їх малолітній син не пам`ятає свого біологічного батька, відповідача у справі, з тієї причини, що коли відповідач поїхав, то дитина була ще малою та на даний час не знає, що в нього є біологічний батько.
       Ставлення дитини до батька завжди формує мати (жінка виступає посередником між батьком та дитиною, саме вона транслює дитині: хто її батько, який він і як до нього слід ставитися). 
Апеляційний суд також вважає непереконливими доводи заявника про те, що позбавлення відповідача батьківських буде відповідати якнайкращім інтересам малолітнього ОСОБА_5 , так як наразі дитина зростає у спокійному та стійкому середовищі, оскільки вважає своїм батьком іншу особу, громадянина ОСОБА_8 , з яким вони проживають однією сім`єю, та, якщо син довідається, що ОСОБА_8 не його батько, це буде великою травмою для дитини. 
Здійснення піклування за дитиною іншою особою, яку дитина вважає своїм батьком, не позбавляє дитину права, гарантованого статтею 7 Конвенцією ООН Про права дитини, знати своїх батьків і права на їх піклування, а також не є підставою для позбавлення батьківських прав біологічного батька. Наявність кровної спорідненості між дитиною та біологічним батьком буде існувати незалежно від того, чи буде останній позбавлений батьківських прав, чи ні, і сам факт того, що дитина дізнається про біологічного батька, не можна вважати порушенням інтересів дитини, її спокійного середовища для існування дитини, як помилково вважає заявник.
Будь-яких належних і допустимих доказів про те, що обізнаність дитини про біологічного батька може завдати їй психологічної травми, як посилається позивач в апеляційній скарзі, матеріали справи не містять, а тому такі доводи носять лише характер припущень та не можуть бути покладені в основу доказування. Покази свідка ОСОБА_12 , як виховательки дошкільного закладу, який відвідує малолітній  ОСОБА_5 , про те, що відомості про дійсного батька для дитини будуть стресом, також не є належними доказами.
Суд першої інстанції при ухваленні рішення вірно врахував особу батька, та, надавши оцінку доказам у справі, дійшов висновку про відсутність в особистості відповідача обставин, які б могли негативно вплинути на дитину чи порушити інтереси дитини. 
Заявник в апеляційній скарзі вказувала, що суд першої інстанції, на її думку, при ухваленні рішення у справі, виходив не з інтересів дитини, а з інтересів батька, який на засіданні органу опіки та піклування повідомив, що бажає спілкуватись з дитиною, однак поведінка якого не змінилась після цього. 
Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду справи відповідач позовні вимоги не визнав, на засіданні органу опіки та піклування прийняв участь через конференцзв`язок та прохав не позбавляти його батьківських прав.
Необхідно зазначити, що сам факт заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав не свідчить про інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку на краще, однак з врахуванням фактичних обставин справи та проживання відповідача за межами України, свідчить про реальне бажання відповідача змінити свою поведінку.
Надаючи оцінку зібраним доказам у справі в їх сукупності, поведінка відповідача під час розгляду справи також має бути врахована судом при вирішенні питання про позбавлення його батьківських прав, оскільки вона може свідчити про його інтерес до дитини. На цьому наголошував Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Хант проти України» (заява №31111/04 від 07.12.2006), § 54, § 58).
Врахування судом першої інстанції поведінки відповідача, разом із обставинами, встановленими на підставі зібраних у справі доказів, відповідає принципу повноти та всебічності розгляду справи, і такі дії не можуть бути розцінені, як забезпечення інтересів однієї із сторін, як помилково вважає заявник.
В судовому рішенні місцевий суд вірно зазначив та попередив відповідача про наслідки вчинення чи невчинення певних дій, що у разі неналежної подальшої його участі у вихованні та спілкування з дитиною, він може бути позбавлений батьківських прав. 

Щодо доводів заявника з приводу аліментних зобов`язань відповідача.
Як встановлено судом вище відповідач є платником аліментів на підставі судового наказу №537/2366/18, виданого 27.06.2018 Крюківським районним судом м. Кременчука Полтавської області 27.06.2018, яким призначено до стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання малолітнього сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 04 червня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття. (а.с. 12 т. 1)
Вказаний судовий наказ перебуває на примусовому виконанні Крюківського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Північно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми). 
Заявник в апеляційній скарзі посилалась на те, що відповідач отримує за кордоном більший дохід, ніж середня заробітна плата по місцевості у розмірі 10 384,00 грн., з розрахунку на яку стягуються аліменти у розмірі 2 596,00 грн. щомісячно. Ця обставина підтверджується наданими відповідачем трудовими договорами № 01014216 (а.с. 145), № D21/800001 (а.с. 44), однак він ухиляється від надання інформації про доходи, у тому числі і не надав такі відомості на ухвалу суду про витребування доказів у справі, що є підставою для визнання обставин на підставі ч. 10 ст. 84 ЦПК України. Вважає, що ухилення відповідача від надання інформації про дійсні доходи, відповідно, свідчить про ухилення останнього від сплати аліментів у визначеному судовим наказом розмірі. 
Суд першої інстанції вірно відхилив такі доводи позивача при ухваленні рішення у справі, оскільки обставини умисного приховування відповідачем свого доходу за кордоном не відноситься до предмету доказування у даній справі у розумінні ст. 164 СК України, а тому процесуальні норми визнання обставин встановленими у порядку ч. 10 ст. 84 ЦПК України не можуть бути застосовані судом у даній справі. Предметом доказування у справі - є факт ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Сплата аліментів, як складова обов`язку батьків утримувати дитину, безпосередньо пов`язана із забезпеченням у такій спосіб необхідного утримання, харчування, медичного догляду дитини, що в свою чергу впливає на її фізичний розвиток як складову виховання.
Однак, неналежність сплати батьком аліментів сама по собі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав (тобто не може бути єдиною підставою).
Разом із тим, як вбачається з довідок-розрахунків станом на 27.01.2020 існувала заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 2 108,32 грн. (а.с. 13-14 т.1); станом на 04.02.2021 борг відсутній, рахується переплата (а.с. 148-149 т.1), що свідчить про нерегулярність сплати відповідачем аліментних платежів, та не є підставою вважати, що він ухиляється від сплати аліментів. 
Розмір щомісячних аліментних платежів визначено державним виконавцем у передбаченому законом порядку та заборгованість зі сплати аліментів наразі відсутня.
Факт ухилення відповідача від сплати аліментів помилково ототожнюється заявником із ненаданням відповідачем довідки про дохід. Визначення заборгованості зі сплати аліментів та здійснення перерахунку заборгованості по аліментам здійснюється державним виконавцем відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» та суд не має права переймати на себе такі повноваження.
Щодо позовних вимог про внесення змін до актового запису про народження дитини, а саме змінити прізвище та по батькові, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити про наступне.
Положення Сімейного Кодексу України, що регулюють питання позбавлення батьківських прав, не передбачає таких наслідків як внесення змін до актового запису про народження дитини.
Підстави зміни прізвища дитини її батьками визначені у статті 148 СК України, яка передбачає наступне:
у разі зміни прізвища обома батьками змінюється прізвище дитини, яка не досягла семи років; 
у разі зміни прізвища обома батьками прізвище дитини, яка досягла семи років, змінюється за її згодою;
у разі зміни прізвища одного з батьків прізвище дитини може бути змінене за згодою обох батьків та за згодою дитини, яка досягла семи років;
за заявою батьків або одного з них, якщо другий помер, оголошений померлим, визнаний недієздатним або безвісно відсутнім, дитині, яка не досягла чотирнадцяти років та якій при реєстрації народження присвоєне прізвище одного з батьків, може бути змінено прізвище на прізвище другого з батьків;
у разі заперечення одним із батьків щодо зміни прізвища дитини спір між ними щодо такої зміни може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору беруться до уваги виконання батьками своїх обов`язків щодо дитини, а також інші обставини, які засвідчують відповідність зміни прізвища інтересам дитини.
Судом установлено, що позивач 04.02.2021 змінила своє прізвище з « ОСОБА_3 » (прізвище, набуте після укладення нею шлюбу з позивачем) на дошлюбне (дівоче) « ІНФОРМАЦІЯ_5 » (а.с. 197 т.1), однак позовні вимоги про зміну прізвища дитини з « ОСОБА_3 » на « ІНФОРМАЦІЯ_5 » не обґрунтуванні у позові, так само як і не обґрунтовано вимоги про зміну по батькові дитини.
Апеляційний суд зауважує, що відповідно до ч. 1 ст. 147 СК України по батькові дитини визначається за іменем батька і може бути змінено у порядку, визначеному статтею 149 СК України за волевиявленням самої дитини, а в інших випадках зміна по батькові в актовому записі про народження дитини можлива лише у разі подання іншою особою заяви про своє батьківство чи усиновлення та виключення запису про батька з актового запису про народження дитини.
Щодо доводів про неврахування правових висновків Верховного Суду та Європейського суду з прав людини. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на постанови Верховного Суду у справах № 766/11516/18, 761/42220/18, 554/3257/18, ч.1. ст. 3 Конвенції про права дитини, рішення Європейського суду з прав людини у справах «Хант проти України», «Мамчур проти України», «М.С. проти України».
В усіх справах висловлена правова позиція про те, що при вирішенні справ пов`язаних з інтересами дитини необхідно вирішувати питання проте, що найкраще відповідає інтересам дитини. 
Як зазначено вище, висновки місцевого суду про відмову в задоволені позовних вимог, зроблені з врахуванням даного принципу. 
Місцевий суд вірно встановив, що позбавлення відповідача батьківських прав не відповідатиме найкращим інтересам дитини. Матеріали справи не містять жодних переконливих доказів для іншого висновку.

висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, суд колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, на підставі, повно та всебічно з`ясованих обставин, а тому є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, понесені заявником витрати відшкодуванню не підлягають.
Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 09 липня 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.
У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови виготовлено 24 листопада 2021 року.

       Головуючий суддя П.С. Абрамов

Судді Т.О. Кривчун

О.В. Чумак