Дата документу 10.11.2021 Справа № 334/28/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №334/28/21                        Головуючий у 1 інстанції Філіпова І.М.
Провадження № 22-ц/807/3506/21 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
10 листопада 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Бєлки В.Ю.,
Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 серпня 2021 року та на додаткове рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визнання способів участі у вихованні, спілкуванні з неповнолітньою донькою,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визнання способів участі у вихованні, спілкуванні з неповнолітньою донькою.
В обґрунтування позову зазначено, що з 2008 року по 2015 рік сторони проживали разом однією сім`єю з відповідачем у Республіці Єгипет. 19.10.2010 року між сторонами було укладено шлюбний договір, відповідно до якого за мусульманським правом, позивач визнав відповідачку законною дружиною, а відповідачка його законним чоловіком та погодилася взяти шлюб.
В період спільного проживання ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася донька ОСОБА_4 (щодо якої в судовому порядку визнається батьківство позивача), ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася донька ОСОБА_5 .
Починаючи з кінця 2015 року між сторонами шлюбні відносини фактично припинилися, відповідачка разом з дочкою переїхала до України. Між батьком та дочкою встановилися родинні відносини, наявна емоційна прихильність. Позивач бажає спілкуватися з дочкою, приймати участь у її вихованні, проте відповідач не дає можливості бачитися з дочкою, тому він змушений звернутися до суду.
У червні 2021 року представником позивача подано уточнену позовну заяву, в якій зазначено, що побачення з дитиною у присутності матері не відповідатимуть інтересам дитини, із врахуванням складних відносин між сторонами, сварками та конфліктами, що виникають при їх зустрічах. Тому присутність матері на побаченнях батька та дочки негативно впливатиме на можливість особистого спілкуванні між ними. Також, позивач вказує, що дії відповідача завдали йому моральної шкоди. Прибувши у лютому 2021 року до України з метою усунення перешкод у спілкуванні з дітьми він потерпає від принижень та ігнорування його як батька та як людини. Відповідач не відповідає на дзвінки, не відчиняє двері, не дозволяє бачитися з дітьми. Позивач змушений постійно доводиться принижуватися, вмовляючи відповідача дозволити побачитися з дітьми та передати їм подарунки та солодощі. Також, до нього дуже агресивно ставиться ОСОБА_6 , друг відповідача, який також створює конфліктні ситуації. Особливого болю позивачу завдає той факт, що відповідач налаштовує дітей проти батька, каже дітям, що він терорист та хоче їх вкрасти. Позивачу необхідно докладати багато зусиль для поновлення права на спілкуванні з доньками. Через протиправні дії відповідача, позивачу довелося покинути свою країну, роботу друзів, змінити місце проживання, переїхати у країну з іншим кліматом, віросповіданням, традиціями, мовою, витрати достатньо коштів на перебування в Україні. Тому завдану моральну шкоду позивач оцінює в розмірі 30 000,00 грн.
Просив суд визначити спосіб участі батька Громадянина Єгипту ОСОБА_3 у вихованні дитини - доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , встановивши такий порядок спільного проведення часу для дозвілля та спілкування з дитиною: спілкування та проведення часу за місцем проживання батька або для спільного відпочинку та оздоровлення дитини - один місяць влітку без присутності матері, щосереди з 16:30 до 19:30, щосуботи з 09.00 із ночівлею до неділі 09.00 без присутності матері з правом відвідування дитиною культурних, розважальних закладів, парків, дитячих майданчиків, необмежене спілкування дитини з батьком засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, спілкування з дитиною в режимі відеозв`язку через мережу Інтернет, за бажанням дитини, на випадок хвороби дитини - безперешкодне відвідування дитини за місцем її проживання чи фактичного перебування, зобов`язання ОСОБА_1 погоджувати з ОСОБА_3 усі питання зміни місця навчання, місця проживання, перетину кордону їх донькою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 30 000,00 грн.
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 серпня 2021 року позов задоволено частково.
Усунуто перешкоди ОСОБА_3 у спілкуванні та вихованні дочки, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які створює ОСОБА_1 .
Встановлено способи участі ОСОБА_3 у вихованні та спілкуванні з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , враховуючи бажання дитини, її режим дня та стан здоров`я наступним чином:
-щосереди з 16 год. 30 хв. до 19 год. 30 хв. без присутності матері з правом відвідування дитиною культурних,розважальних закладів, парків, дитячих майданчиків;
-щонеділі з 10 год. 00 хв. до 14 год. 00 хв. без присутності матері з правом відвідування дитиною культурних,розважальних закладів, парків, дитячих майданчиків;
-спільний відпочинок з ОСОБА_5 один місяць влітку з метою її оздоровлення, за попередньою домовленістю з матір`ю дитини та у її присутності, без присутності третіх осіб. Після досягнення дитиною 8-річного віку, відпочинок з дитиною батько проводить без присутності матері;
-забезпечення спілкування з ОСОБА_5 з батьком засобами телефонного, поштового, електронного та іншого зв`язку, в режимі відео зв`язку через мережу Інтернет за бажанням дитини;
Зобов`язано ОСОБА_1 погоджувати з ОСОБА_3 питання зміни місця навчання, місця проживання, перетину кордону ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
У задоволенні інших вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 840 грн. 80 коп.
13 серпня 2021 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя ухвалено додаткове рішення.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 0000 грн. 00 коп.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням та додатковим рішенням ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення та додаткове рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 
Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм процесуального права, оскільки суд безпідставно відмовив їй у задоволенні клопотання про перенесення слухання справи. в апеляційній скарзі скаржник заперечує проти побачень батька без її присутності, оскільки він є іноземцем, немає в Україні місця проживання, також він не полодіє українською та російською мовою, на якій розмовляє дочка, що у ускладнює їх спілкування, крім того, батька вона бачить лише один раз на рік, коли він приїжджає до України, тому є для дитини малознайомим чоловіком. 
Крім того, зазначила, що вона не заперечує проти систематичних побачень батька з дітьми у її присутності, вказує, що не створювала перешкод у спілкуванні з дітьми. 
Відповідач стверджує, що позивач себе повидить неналежним чином: постійно телефонує їй та її матері, вимагає постійних побачень з дітьми, переслідує її з дітьми, погрожує, залякує, що викликає поліцію, якщо відповідач буде створювати перешкоди у спілкуванні з дочками.
Також посилається на те, що судом помилково стягнуто з неї всю суму судового збору, в той час як позовні вимоги були задоволенні частково.
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 2008 року по 2015 рік сторони проживали однією сім`єю, в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_7 , місце народження Шакрія/Центр Белбіс, Республіка Єгипет, що підтверджується копією дубліката свідоцтва про народження №118 від 23.02.2015 року.
З кінця 2015 року ОСОБА_1 повернулася з ОСОБА_5 та ОСОБА_8 до України та проживає з ними за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач є громадянином Єгипту, отримав посвідку на постійне проживання в України 15.12.2020 року (строк дії до 14.12.2030 року), згідно висновку органу опіки та піклування від 29.04.2021 року, позивач має місце проживання в м. Запоріжжя, яке було обстежене щодо відповідності умов проживання малолітньої дитини.
Згідно розрахунку заборгованості по аліментам державного виконавця, розмір заборгованості станом на 01.02.2021 року складає 17513,81 грн.
Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучаться з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (пункти 1 і 3 статті 9 Конвенції).
Стаття 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначає контакт з дитиною як реалізацію матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання ним інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.
Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини.
Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Згідно зі статтею 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Частинами першою та другою статті 159 СК України передбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.
Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.
Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.
Системний аналіз наведених міжнародних правових норм та норм внутрішнього законодавства України вказує на те, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно.
Батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.
Визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини (частина восьма статті 7 СК України, стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до частини другої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським судом з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини ( рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року).
Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачиться на шкоду інтересам дитини.
Відповідно до частин четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Аналогічний висновок  висловлено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від  29 липня 2021 року, справа № 758/5545/18 (провадження № 61-466св20).
Відповідно до висновку органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району орган опіки та піклування, діючи в інтересах дитини, визначив наступний порядок участі ОСОБА_9 у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною ОСОБА_5 , 2015 року народження, враховуючи бажання дитини, її режим дня та стан здоров`я:
- щосереди з 16 год. 30 хв. до 19 год. 30 хв у присутності матері, без присутності третіх осіб, з правом відвідування дитиною культурних, розважальних закладів, парків, дитячих майданчиків;
- щонеділі з 10 год. 00 хв. до 14 год. 00 хв. у присутності матері, без присутності третіх осіб з правом відвідування дитиною культурних, розважальних закладів, парків, дитячих майданчиків;
- спільний відпочинок з малолітньою ОСОБА_5 , 2015 року народження, 2 тижні взимку та 2 тижні влітку з метою її оздоровлення, за попередньою домовленістю з матір`ю дитини ОСОБА_1 та у її присутності, без присутності третіх осіб.
- зустрічі батька з малолітньою дитиною відбуваються у присутності матері до досягнення ОСОБА_5 , 2015 року народження, 8-річного віку, після виповнення дитині 8 років, зустрічі відбуваються без присутності матері.
Відповідно до копії відповіді Управління організаційно - аналітичного забезпечення та оперативного реагування Головного управління поліції у Запорізькій області за період часу з 21.02.2021 року по 25.04.2021 року на спец лінію «102 Головного управління Національної поліції в Запорізькій області надходили повідомлення про можливі правопорушення 25.02.2021 року, 19.04.2021 року, 21.04.2021 року від ОСОБА_3 , що дружина не дає можливості побачити дитину.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що перешкоди у спілкуванні з дочкою позивача виникли наприкінці 2020 року, до цього часу позивач безперешкодно спілкувався та мав можливість бачитися з дочкою. 
В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що зустрічі батька з дочкою без її присутності є неможливими, оскільки для неї він є малознайомою особою, не розуміє російську та українську мову, у той час як дочка не розуміє арабську та англійську мову, на якій розмовляє позивач. 
Вказаним доводам судом першої інстанції надано належну оцінку та встановлено, що в матеріалах справи наявні фотознімки, з яких вбачається, що батько та дочка досить часто зустрічалася, відвідували різноманітні місця, та зазначені відповідачем обставини не становили перешкоди для спілкування батька та дочки у минулому.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наразі між сторонами склалися неприязні стосунки, їх зустрічі постійно супроводжуються сварками та викликом поліції з обох боків.
Враховуючи викладене, судом першої інстанції зроблено вірний висновок про те, що побачення батька з дочкою у присутності матері не відповідатимуть інтересам дитини, перешкоджатимуть спілкуванню дитини з батьком та зашкодять налагодженню сімейних стосунків між батьком та дитиною.
При цьому судом враховано, що побачення батька з дочкою без присутності матері, які передбачають ночівлю з батьком, а також проведення спільного відпочинку протягом місяця без присутності матері, зважаючи на вік дитини, є неможливими. 
Судова колегія вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що з урахуванням інтересів батька та дитини, позивач повинен мати можливість проведення спільного відпочинку з дочкою, але до досягнення дитиною восьмирічного віку такий відпочинок повинен проводитися у присутності матері та без присутності інших осіб, враховуючи неприязні стосунки позивача з родиною відповідача, з метою забезпечення найкращих інтересів дитини. Враховуючи вік дитини, досить тривале проживання разом з матір`ю, суд вважає, що на теперішній час тривалі побачення з батьком без присутності матері не відповідатимуть інтересам дитини.
Задовольняючи позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача погоджувати з позивачем питання зміни місця навчання, місця проживання та перетину кордону його дочки, судом першої інтонації вірно враховано, що батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, а відповідач повістю відсторонила батька від участи у вихованні дочки, а такі важливі обставини життя дитини повинні бути вирішені за участі обох батьків дитини.
Обраний спосіб участі батька у вихованні малолітньої дитини та спілкуванні з нею у повній мірі відповідатиме інтересам як батьків, так і дитини, а також є достатнім для забезпечення участі батька у процесі виховання дитини.
Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди не оскаржено, тому колегією суддів в цій частині не переглядається.
Відповідач стверджує, що позивач себе повидить неналежним чином: постійно телефонує їй та її матері, вимагає постійних побачень з дітьми, переслідує її з дітьми, погрожує, залякує, що викликає поліцію, якщо відповідач буде створювати перешкоди у спілкуванні з дочками.
Вказані доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами та спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що факт звернення з різноманітними заявами до органів поліції має місце зі сторони обох боків, що свідчить про неприязні стосунки та відсутність порозуміння між сторонами.
Посилання скаржника на порушенням судом норм процесуального права, оскільки суд безпідставно відмовив їй у задоволенні клопотання про перенесення слухання справи, колегією суддів відхиляються з огляду на наступне.
З матеріалів справи вбачається, що 30.07.2021 року відповідач подала клопотання про перенесення судового засідання у зв`язку з її хворобою. 
На підтвердження вказаних обставин відповідачем було надано документ «відкрита довідка від лікаря».
Судом першої інстанції обґрунтовано не прийнято вказаний документ як належний доказ поважності відсутності відповідача, оскільки вказаний документ представляє собою копію рукописного тексту, не завіреного належним чином, в ньому відсутня назва медичного закладу або прізвище лікаря, який робив вказані записи, більша частина тексту написана нерозбірливим почерком, з якого не можливо встановити зміст. 
Посилається на те, що судом помилково стягнуто з неї всю суму судового збору, в той час як позовні вимоги були задоволенні частково колегією суддів відхиляються, оскільки судом стягнуто з відповідача суму судового збору, що підлягала сплаті за подання позовної вимоги немайнового характеру.
Ухвалюючи додаткове рішення у цій справі, суд першої інстанції з урахуванням приписів статей 137, 141 ЦПК України дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 грн.
Так, в матеріалах справи наявний договір про надання правової (правничої) допомоги від 14.12.2020 року, укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_3 .
Згідно акту прийому передачі виконаних робіт від 04.08.2021 року витрати на правничу допомогу становлять: консультація з приводу вирішення сімейного спору в суді, за участі іноземця 1 год. - 500,00; вивчення матеріалів наданих клієнтом з наданням правового висновку судової перспективи 1 год.- 1000,00; підготовка позовної заяви 4 год. - 4000,00; підготовка адвокатського запиту до міського палацу дитячої та юнацької творчості, щодо занять у школі «Барвінок» Маріам Елхешен, від 15.01.2021р 1 год.- 500,00; участь в судовому засіданні 6 год. -12000,00; підготовка уточненої позовної заяви 1 год.- 500,00; підготовка уточненої позовної заяви 1 год.- 1000,00; підготовка заперечень щодо перенесення слухання справи та дотримання розумних строків розгляду справи № 334/28/21 1 год. - 500,00
Колегією суддів встановлено, що витрати на правничу допомогу у вигляді представництва інтересів клієнта в судових засіданнях, надання консультацій та складання процесуальних документів, як відзив та заперечення були здійснені адвокатом в інтересах клієнта та були необхідними та обґрунтованим для надання правничої допомоги. А тому суд обґрунтовано задовольнив стягнення з відповідача судових витрат в розмірі 20 000, 00 грн. 
Ухвалюючи додаткове рішення судом першої інстанції вірно враховано правову позицію, висловлену у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2019 року по справі № 922/445/19, згідно якої розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Відповідно до позиції Верховного Суду, що висвітлена у постановах КЦС ВС від 09.06.2020 року по справі №466/9758/16-ц та від 15.04.2020 року по справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені. Поза як склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, на підтвердження цих обставин до суду повинні бути надані: договір про надання правової допомоги, який повинен містити детальний опис послуг, що надаються, їхню вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір або погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо; документи, що містять детальний опис робіт та послуг, виконаних (наданих) адвокатом у рамках справи відповідно до умов договору (акти виконаних робіт або наданої допомоги, специфікації витраченого часу адвоката тощо); оформлені у встановленому законом порядку документи, що свідчать про здійснення оплати гонорару адвоката та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги на підставі договору (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку, касові чеки або інший банківський документ, що підтверджує здійснення оплати послуг адвоката в рамках конкретної справи).
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права. 
При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права. 
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права. 
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.
З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 серпня 2021 року та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 серпня 2021 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 16 листопада 2021 року.

Головуючий

Судді: