ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«28» жовтня 2021 року
м. Харків
справа № 643/2345/20
провадження № 22ц/818/5003/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів        -                 Пилипчук Н. П., Хорошевського О.М.,
учасники справи: 
позивачка –  ОСОБА_1 , 
відповідач –  ОСОБА_2 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 09 червня 2021 року в складі судді Крівцова Д.А.
в с т а н о в и в:
У грудні 2020 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення пені по аліментам, який в подальшому уточнила.

Позовна заява мотивована тим, що 05 липня 2008 року вона та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 28 квітня 2011 року шлюб між ними розірвано.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24 травня 2011 року стягнуто з відповідача на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі 300,00 грн щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15 березня 2011 року та до повноліття дитини. 

Зазначила, що відповідач зобов`язання щодо сплати аліментів належним чином не виконував, в зв`язку з чим згідно розрахунку заборгованості по аліментам, виконаного державним виконавцем, у відповідача станом на 26 червня 2020 року утворилась заборгованість в розмірі 32 622,18 грн, тому розмір пені становить 51 114,30 грн.
Просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь пеню за несплату аліментів в розмірі 51 114,30 грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 09 червня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 – задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в розмірі 15 000,00 грн; в іншій частині позову – відмовлено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 246,74 грн. 

Не погоджуючись з рішенням суду  ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини у справі, не звернув увагу на те, що за розрахунком заборгованості від 17 листопада 2016 року він має переплату в розмірі 3842,50 грн. Вважав, що судом не враховано незаконність дій державного виконавця, який самостійно змінив розмір виплат, встановлених судовим рішенням у 2011 році в розмірі 30% від прожиткового мінімуму. Вказав, що він не ухилявся від сплати аліментів та сплачував і продовжує сплачувати аліменти. Посилався на те, що сплата аліментів за період з січня по липень 2020 року здійснена лише 09 липня 2020 року, оскільки державний виконавець після неодноразових його звернень надав реквізити для сплати аліментів 08 липня 2020 року, і аліменти відразу були сплачені. Таким чином, його вини у простроченні сплати аліментів немає.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу  ОСОБА_2  необхідно залишити без задоволення, рішення суду – залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що є доведеним факт неповного виконання платником аліментів ОСОБА_2 рішення суду про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, що підтверджено розрахунком заборгованості, складеним державним виконавцем та є підставою для стягнення пені відповідно до частини другої статті 196 СК України.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24 травня 2011 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі 300,00 грн щомісячно, починаючи з 15 березня 2011 року. 

На виконання вказаного судового рішення 03 серпня 2011 року Московським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист № 2-3111/11.
Матеріали справи свідчать, що вказаний виконавчий лист перебуває на примусовому виконанні у Московського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Постановою державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) ВП № 3123069 від 27 січня 2020 року при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-3111/11, виданого 03 серпня 2011 року Московським районним судом м. Харкова, на боржника ОСОБА_5 накладено штраф в розмірі 20% від суми заборгованості, а саме 9313,14 грн (а.с.7).

Як вбачається з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, складеного Московським відділом державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 27 січня 2020 року, станом на 27 січня 2020 року боржник ОСОБА_6 має заборгованість в розмірі 46 565,73 грн (а.с.8-10); 

Із копій квитанцій вбачається, що ОСОБА_2 здійснював оплату аліментів, зокрема 31 січня 2018 року в розмірі 3000,00 грн, 11 липня 2018 року в розмірі 3000,00 грн, 29 січня 2019 року в розмірі 3000,00 грн, 24 липня 2019 року в розмірі 3000,00 грн, 28 грудня 2016 року в розмірі 2500,00 грн, 31 липня 2017 року в розмірі 2500,00 грн, 09 липня 2020 року в розмірі 8000,00 грн, 09 липня 2020 року в розмірі 10 000,00 грн, 18 серпня 2016 року в розмірі 4700,00 грн, 31 липня 2020 року в розмірі 1200,00 грн (а.с.38-39,48-52, 54, 57, 66-67). 
Із розрахунків заборгованості по аліментам, складених Московським відділом державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) вбачається, що станом на 01 червня 2020 року боржник ОСОБА_6 має заборгованість в розмірі 37 578,83 грн (а.с.40-41, 96-97), станом на 01 липня 2020 року - 32 622,18 грн (а.с.40-41, 62-63, 98-99), станом на 01 серпня 2020 року - 16 940,18 грн (а.с.91-92).

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Статтею 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України).

У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій сумі, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця.

Тобто в разі несплати аліментів у поточному місяці з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, наслідком чого є відповідальність у вигляді неустойки.

Згідно з частинами першою, другою статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Статтею 71 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» визначено порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду.

Згідно із частиною третьою статті 71 цього Закону визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України.
У частині восьмій цієї статті зазначено, що спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Отже, порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду, передбачений статтею 71 зазначеного Закону, відповідно до частини восьмої якої суд вирішує питання заборгованості лише в разі спору про її розмір.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Проте таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже, і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.

Пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.

Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Викладене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц (провадження № 14-37цс18) та 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції правильно виходив з доведеності факту неповного виконання платником аліментів  ОСОБА_2 рішення суду про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, що підтверджено розрахунком заборгованості, складеним державним виконавцем та є підставою для стягнення пені відповідно до частини другої статті 196 СК України.

Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Перелік причин, з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Згідно зі статтею 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Частиною першою статті 9 ЦК України передбачено, що положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Тлумачення статті 8 СК України та частини першої статті 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Відповідний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної  палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19, провадження № 61-16670сво19.

Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 нерегулярно сплачував аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання дитини, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість з їх сплати, яка станом на 01 серпня 2020 року складала 16 940,18 грн.

При цьому, відповідач під час розгляду справи судом першої інстанції та її перегляду апеляційним судом не вказав обставин, які б виключали його вину у несплаті аліментів. Доказів поважності причин несплати ОСОБА_2 аліментів, які б виключали його вину в утворенні заборгованості та можливість стягнення пені, суду не надано.

Посилання ОСОБА_2 на те, що сплата аліментів за період з січня по липень 2020 року була здійснена лише 09 липня 2020 року, оскільки державний виконавець після неодноразових його звернень надав реквізити для сплати аліментів 08 липня 2020 року, є безпідставними, оскільки, як вбачається з матеріалів справи заборгованість зі сплати аліментів у ОСОБА_2 виникла ще у 2016 році. ОСОБА_2 , будучи обізнаним про обов`язок сплачувати аліменти, сплачував їх нерегулярно та не в повному обсязі. При цьому не навів жодних належних та допустимих доказів того, що нерегулярність у сплаті аліментів виникла не з його вини.

Суд першої інстанції встановивши, що з вини відповідача, який зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання дитини за рішенням суду, виникла заборгованість зі сплати аліментів, дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 пені, передбаченої статтею 196 СК України.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, дійшов обґрунтованого висновку про те, що нарахований розмір неустойки (пені) значно перевищує розмір заборгованості зі сплати аліментів, тому відповідальність платника аліментів за їх прострочення обмежується 100 відсотками заборгованості, яка існувала станом на 01 серпня 2020 року. При цьому правильно врахував висновок, висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року в справі № 333/6020/16-ц, а також висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 18 вересня 2019 року у справі № 522/4045/13-ц, та зменшив розмір нарахованої пені за несвоєчасну сплату аліментів до 15 000,00 грн, який і підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Клопотання ОСОБА_2 , яке викладене в прохальній частині апеляційної скарги щодо направлення справи для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю, колегія суддів відхиляє, оскільки по-перше, ним не обґрунтовано дану вимогу, а по-друге, матеріали справи свідчать, що даний позов подано в порядку вимог статті 27 ЦПК України. 

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 09 червня 2021 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                        І.В. Бурлака

Судді                                                                Н. П. Пилипчук

О.М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 28 жовтня 2021 року.