22-ц/804/2259/21 
                                                                                266/2528/21 
                                               
Головуючий у І інстанції Шишилін О. Г. Єдиний унікальний номер 266/2528/21
Номер провадження 22-ц/804/2259/21
Доповідач Барков В. М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

03 листопада 2021 року  м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:
головуючого судді Баркова В. М.,
суддів   Биліни Т. І.,
Зайцевої С. А.,
секретар  Вороніна М. М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2021 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до відповідачів ПрАТ «Страхова група «ТАС» та ОСОБА_2 посилаючись на те, що 26 квітня 2020 року о 15 год 40 хв ОСОБА_2 , в м. Маріуполь в Центральному районі на перехресті вул. Митрополитська та вул. Аеродромна, керуючи автомобілем Nissan X-Trail, номерний знак НОМЕР_1 ,  скоїла зіткнення з транспортним засобом Daewoo FSO Lanos TF69Y, номерний знак НОМЕР_2 , після чого скоїла наїзд на транспортний засіб ЗАЗ-Daewoo Lanos, номерний знак НОМЕР_3 , та Mercedes-BenzVito 115 СДІ, номерний знак НОМЕР_4 . В результаті ДТП автомобіль позивача отримав механічні пошкодження, внаслідок чого йому було завдано матеріальної шкоди. Постановою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 листопада 2020 року в справі № 263/6850/20 відповідачку ОСОБА_2 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, провадження у справі закрито у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків притягнення до адміністративної відповідальності. Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в ПрАТ «Страхова група «ТАС», яке 08 лютого 2021 року виплатило позивачу страхове відшкодування вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу в розмірі 31 424 грн. 78 коп. (33124,78 грн. - 2 500 грн. франшиза + 800 грн. витрати на послуги евакуатора). Оскільки відповідно до звіту № 106 від 24 липня 2020 вартість відновлювального ремонту транспортного засобу складає 54 303 грн. 29 коп., просив суд стягнути з відповідача ПрАТ «Страхова група «ТАС» різницю між вартістю відновлювального ремонту та виплаченим страховим відшкодуванням в розмірі 23 778 грн. 51коп., а з відповідачки ОСОБА_2 стягнути у відшкодування матеріальної шкоди суму в розмірі 7 500 грн., яка складається із витрат на правову допомогу в розмірі 5 000 грн., понесених при розгляді судом справи про адміністративне правопорушення та 2 500 грн. франшизи за договором страхування, а також стягнути 30 000 грн.  у відшкодування моральної шкоди та стягнути понесені витрати на правову допомогу в розмірі 12 000 грн. і судовий збір за подачу позову з відповідачів пропорційно.
Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_2 франшизу за полісом № АР/7312612 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів від 23 квітня 2020 в сумі 2 500 грн., моральну шкоду в сумі 15 000 грн., судовий збір в сумі 259 грн. В задоволенні позовних вимог до ПрАТ «Страхова група «ТАС» відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, на неповне з`ясування судом усіх обставин по справі та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати в частині відмови у задоволені вимог щодо стягнення з ПрАТ «Страхова група «ТАС» матеріальної шкоди в розмірі 23 778 грн. 51 коп., а також в частині відмови у задоволені вимоги про стягнення з ОСОБА_2 витрат на правову допомогу по справі № 263/6850/20 в розмірі 5 000 грн. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд безпідставно не врахував при ухвалені рішення звіт ТОВ «Експертна компанія «Укравтоекспертиза» № 106 від 24 липня 2020 року, оскільки саме з нього вбачається різниця між відшкодованою сумою на ремонт транспортного засобу позивача, та дійсною вартістю відновлювального ремонту. Крім того, суд не взяв до уваги акт здачі-приймання робіт № ОУ – 0000085 від 05 січня 2021 року в якому вказана фактична вартість ремонту транспортного засобу позивача в розмірі 50 900 грн., що вказує на законність вимоги позивача щодо відшкодування йому різниці між страховою виплатою та фактичною вартістю ремонту автомобіля. Крім того, суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у відшкодуванні витрат на правову допомогу понесених позивачем в цій справі та в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 , а також неправильно розподілив витрати по сплаті судового збору.
З апеляційною скаргою також звернулась ОСОБА_2 , посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції змінити в частині стягнення з неї на користь позивача моральної шкоди в розмірі 15 000 грн. зменшивши суму морального відшкодування до розміру в 1 грн. В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що характер фізичних та моральних страждань позивача носив легкий, поверхневий та ситуаційний характер, травм позивач внаслідок ДТП також не отримав. Крім того, позивач не міг користуватись пошкодженим транспортним засобом не тривалий проміжок часу, а тому в своїй сукупності обставини по справі не вказують на можливість стягнути з ОСОБА_2 неспівмірну  суму моральної шкоди на користь позивача у сумі 15 000 грн.
Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_3 та його представника адвоката Орєхова М. В., які просили задовольнити апеляційну скаргу позивача, пояснення представника відповідачки адвоката Калініченка А. В., який просив задовольнити скаргу особи інтереси якої він представляє, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.
У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачем не подавались до ПрАТ СГ ТАС будь-які заяви щодо незгоди з проведеною оцінкою, у страховика не виникло обов`язку проведення експертизи відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону № 1961-IV. Отже, позивачем не доведено необхідності здійснення таких витрат, а тому заявлена позивачем вимога про відшкодування за рахунок страховика різниці між фактичною шкодою та виплаченим страховим відшкодуванням, а також збитків за оцінку ТЗ суд визнав не обґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходив з рівня душевних страждань спричинених хвилюванням та нервовим стресом внаслідок пошкодження майна на підставі лікарських документів, наданих позивачем в якості доказу. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди у вигляді оплати правової допомоги при розгляді справи про притягнення відповідачки до адміністративної відповідальності, суд першої інстанції вважав, що ці витрати позивача не є матеріальною шкодою в розумінні закону та належать до витрат, пов`язаних з розглядом судом іншої справи. Також суд відмовив у відшкодуванні судових витрат у справі, оскільки позивачем не наданий їх попередній розрахунок.
З такими висновками суду не можна не погодитися.
Судом встановлено, що 26 травня 2020 року о 15год. 40 хв. з вини ОСОБА_2 сталася ДТП в результаті якої було пошкоджено автомобіль Daewoo FSO Lanos TF69Y, номерний знак НОМЕР_2 , яким керував позивач ОСОБА_1 та власником якого є ОСОБА_1 (а.с. 91-92).
01 червня 2020 року був проведений огляд транспортного засобу Daewoo FSO Lanos TF69Y, номерний знак НОМЕР_2 , представником страховика та в акті огляду зазначено характер пошкоджень. З боку позивача будь-яких заперечень до акту не надходило (а.с. 93-94).
Постановою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 листопада 2020 року у справі № 263/6850/20, залишеною без змін постановою Донецького апеляційного суду від 24 грудня 2020 року, ОСОБА_2 було визнано винною у вчиненні вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди (а.с. 27-28, 30-31). 
Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюється Конституцією України, ЦК України, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.
Пунктом 2.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.
Указана норма кореспондується зі статтею 999 ЦК України, якою встановлено, що до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
У спорах пов`язаних із відшкодуванням шкоди за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів норми Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є спеціальними, а цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.
За вимогами статті 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
У пункті 33.1.4 статті 33 Закону № 1961-IV передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цьогоЗакону, МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.
Крім того, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) заяву про страхове відшкодування (пункт 35.1 статті 35).
Сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.
Завдання потерпілому шкоди внаслідок ДТП особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі відповідає обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди).
Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (у договірному зобов`язанні ним є страховик).
Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону № 1961-IV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).
Разом із тим, згідно з пунктом 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніше як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо за рахунок потерпілої особи (її представника), то сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком.
Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.
01 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до АТ «СГ «ТАС», в якій просив здійснити належне відшкодування в розмірі 54 303 грн. 29 коп. (а.с. 16). 
03 лютого 2021 року АТ «СГ «ТАС» складено страховий акт № 03287/38/921 за яким визначено суму страхового відшкодування у 31 424 грн. 78 коп. про що листом поінформовано ОСОБА_1 , оскільки відповідно до звіту про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу №20-D/82/6 від 25 січня 2021 року, складеного ФОП ОСОБА_4 , на дату оцінки 26 травня 2020 року, вартість відновлювального ремонту автомобілю позивача з урахуванням зносу без ПДВ складала 33 124 грн. 78 коп., а франшиза за  договором страхування – 2 500 грн. (а.с. 17, 72-90, 95).
Заперечень на цій страховий акт позивач не подавав.
Страхове відшкодування у сумі 31 424 грн. 78 коп. було сплачене ОСОБА_1 08 лютого 2021 року (а.с. 18).
Зазначене свідчить про те, що АТ «СГ «ТАС» та ОСОБА_1 дійшли згоди про розмір страхового відшкодування, а факт перерахування страховиком на користь позивача страхового відшкодування у розмірі, погодженому між ними, свідчить про виконання страховиком свого зобов`язання з виплати страхового відшкодування та про відмову потерпілого від одержання відшкодування в більшому розмірі.
Відмовляючи у стягненні зі страховика на користь позивача страхове відшкодування, що розраховане на підставі експертного звіту № 106 від 24 липня 2020 року, на якому наполягав позивач, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у покладенні на страховика обов`язку такого розміру виплати з огляду на наявність заяви про страхове відшкодування із погодженим сторонами розміром страхового відшкодування.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду в справі № 569/13697/15-ц (провадження № 61-5424св18).
Таким чином ОСОБА_1 скористався своїм правом звернення безпосередньо до страховика та отримав страхове відшкодування, а АТ «СГ «ТАС» забезпечило реалізацію права позивача на отримання страхового відшкодування у розмірі погодженого зі страховою.
Не можна також погодитися і з доводами скарги позивача щодо безпідставної відмови судом у відшкодуванні як матеріальної шкоди судових витрат, понесених позивачем на оплату правової допомоги при розгляді справи про притягнення відповідачки ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності.
Судові витрати, зокрема, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні.
У пункті 6.19 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі № 925/1196/18 зазначено, що за висновками Великої Палати Верховного Суду процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством.
Отже, витрати, пов`язані із наданням правової допомоги (оплата послуг адвоката)’не є тотожними реальним збиткам (грошовій вартості втраченого майна та додаткових витрат на його відновлення) та не набувають відповідних ознак унаслідок нереалізації права на їх відшкодування у передбаченому законом порядку.
Законодавством не передбачено можливості стягнення витрат на оплату правової допомоги в справі про адміністративне правопорушення у порядку цивільного судочинства, як і немає правових підстав для ототожнення витрат на правову допомогу і шкоди (збитків) у розумінні положень чинного законодавства.
Також суд першої інстанції обґрунтовано відмовив позивачеві у відшкодуванні витрат на правову допомогу в цій справі.
Так, згідно з положеннями частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України, яка регламентує витрати на професійну правничу допомогу, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
За приписами частин четвертої-шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Оскільки зазначення в позовній заяві попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач очікує понести в зв`язку із наданням правової допомоги, фактично таким розрахунком не є, оскільки не містить детального опису робіт виконаних адвокатом і відповідні докази цьому до закінчення судових дебатів у справі позивачем також не надані, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у відшкодуванні витрат на правову допомогу та частково стягнув судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно з частиною четвертою статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Визначаючи розмір завданої позивачу моральної шкоди, суд першої інстанції, виходив з характеру душевних страждань позивача, завдання стресу через що він був змушений звертатися за медичною допомогою, вимушених змін в організації свого життя та необхідності відновлення пошкодженого майна, врахував при цьому вимоги розумності і справедливості.
Враховуючи наявні в матеріалах докази, суд першої інстанції, на думку апеляційного суду, вірно визначився із розміром моральної шкоди, завданої позивачеві. 
Апеляційна скарга відповідачки не містить доводів, які б спростовували висновок суду першої інстанції в цій частині.
Наведені в апеляційних скаргах доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційних скаргах не наведено, тому зазначені апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення.
Керуючись ст. 374, 367, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 червня 2021 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 08 листопада 2021 року.

Судді       В. М. Барков

Т. І. Биліна

С. А. Зайцева