УХВАЛА

24 листопада 2021 року
м. Київ

Справа № 911/2150/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Мачульського Г.М. - головуючого, Чумака Ю.Я., Уркевича В.Ю.,
секретар судового засідання Лихошерст І.Ю.,
розглядаючи у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Валентина і Анатолій"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2021 (колегія суддів у складі: Кравчук Г.А. - головуючий, Шаптала Є.Ю., Коробенко Г.П.)
за позовом Чабанівської селищної ради Фастівського району Київської області
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Валентина і Анатолій"
про усунення перешкод в користуванні земельної ділянки та зобов`язання вчинити дії
за участю: позивача: Короєд С.О. (адвокат), відповідача: Матвієвський А.О. (адвокат),
ВСТАНОВИВ:
1.          Короткий зміст і підстави позовних вимог
1.1.          Чабанівська селищна рада Києво-Святошинського району Київської області (далі - позивач, Селищна рада) звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Валентина і Анатолій" (далі - відповідач, ТОВ "Валентина і Анатолій") з вимогами про:
зобов`язання усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою комунальної власності Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області, загальною площею - 0,3580 га шляхом знесення побудованих на земельній ділянці спільного користування Чабанівської селищної ради нежитлових приміщень - 98,1 кв. м та паркану по периметру стадіону по вул. Нова, 1-А в с. Новосілки Києво-Святошинського району Київської області;
скасування реєстраційного запису про право власності №1367664 від 15.06.2013 та вилучення його з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 87151132224, нежитлові приміщення загальною площею 98,1 кв. м за адресою: вул. Нова, 1-А в с. Новосілки Києво-Сятошинського району Київської області. 
1.2.          В обґрунтування позовних вимог Селищна рада зазначає про порушення її прав на землю з боку відповідача, оскільки ним було збудовано об`єкти нерухомості на земельній ділянці, що не була відведена відповідачу, а також зареєстровано право власності на вказані об`єкти.
2.          Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
2.1.          Рішенням Господарського суду Київської області від 09.07.2019 (суддя Антонова В.М.) у задоволенні позову відмовлено.
2.2.          Рішення мотивоване тим, що відповідно до наданих відповідачем документів, а саме технічного паспорту на виробничий будинок та декларації про готовність об`єкта до експлуатації, будівництво нежитлових приміщень проводилося на підставі відповідних проектів і дозволів на відведеній в оренду для цієї мети земельній ділянці і без порушення будівельних норм і правил, отже, спірний об`єкт нерухомості не є самочинним будівництвом.
2.3.          Постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2021 рішення суду першої інстанції скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання відповідача усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення побудованих відповідачем нежитлових приміщень площею 98,1 кв.м. Прийнято нове рішення в цій частині, яким позов задоволено частково, зобов`язано відповідача усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення побудованих ним нежитлових приміщень загальною площею 98,1 кв.м, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
2.4.          Постанова мотивована тим, що побудовані відповідачем об`єкти нерухомості (побутова будівля та будинок охорони) є самочинним будівництвом. Стосовно вимог про знесення паркану, апеляційний суд зазначив, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами зведення відповідачем паркану по периметру стадіону та виникнення у останнього права власності на нього, документального підтвердження розміру, точного місцеположення цього паркану та його конфігурації з підтвердженням знаходження його за межами орендованої земельної ділянки. У задоволенні вимог щодо скасування реєстраційного запису про право власності апеляційний суд відмовив у зв`язку зі змінами у ст.26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відповідно до яких з 16.01.2020 на час ухвалення даної постанови закон не передбачає обраного позивачем способу захисту, отже, вказаний спосіб захисту не є належним.
3.          Короткий зміст касаційної скарги та узагальнюючи доводи інших учасників справи
3.1.          У касаційній скарзі ТОВ "Валентина і Анатолій" просить скасувати постанову апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
3.2.          На обґрунтування касаційної скарги заявник посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме ст.ст. 41, 55 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 376 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушення норм процесуального права, а саме ст. 104 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) без врахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування вказаних норм, що викладені в постановах Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №  916/2791/13, від 11.08.2021 у справі №  906/554/18, від 22.06.2021 у справі №  915/1912/19, від 15.06.2021 у справі №  920/96/19, від 12.02.2020 у справі №  910/21067/17.
3.3.          У письмовому клопотанні ТОВ "Валентина і Анатолій" про відкладення розгляду справи на іншу дату колегією суддів під час судового розгляду 24.11.2021 із здійсненням повного фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог статті 222 ГПК України було відмовлено не виходячи до нарадчої кімнати із зазначенням мотивів такої відмови.
4.          Мотивувальна частина
4.1.          Відповідно до п.  1 ч.  2 ст.  287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
4.2.          Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права й обов`язки учасників спору) та об`єкт (предмет). Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19).
4.3.          Згідно з п.  5 ч.  1 ст.  296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі п.  1 ч.  2 ст.  287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
4.4.          У справі, що розглядається в касаційній інстанції, судами встановлено, що об`єкти нерухомості, про знесення яких подано позов, були збудовані відповідачем на земельній ділянці позивача, яка не надавалась відповідачу в користування чи власність, що суд апеляційної інстанції кваліфікував як самочинне будівництво.
При цьому апеляційний суд виходив з того, що згідно результатів проведення судової експертизи, призначеної апеляційним судом, побудовані відповідачем об`єкти нерухомості знаходяться за межами (повністю побутова будівля площею 56,4 кв.м та майже повністю за вирахуванням 4 кв.м будинок охорони площею 41,7 кв.м) відведеної в оренду відповідачу земельної ділянки, є самочинним будівництвом, оскільки земельна ділянка під вказаним об`єктами нерухомості не надавалась відповідачу і належить на праві комунальної власності позивачу; розпорядження виконавчого комітету Чабанівської селищної ради від 30.12.2006, яким було зобов`язано відповідача огородити орендовану земельну ділянку із встановленням будиночка для охорони, спорудити роздягальню, туалет, а також облаштувати місце для встановлення сміттєзбірних контейнерів, не є рішенням про передачу земельної ділянки, оскільки передбачає вчинення відповідачем певних дій в межах орендованої земельної ділянки; звернення позивача від 05.03.2008 до відповідача з проханням перенести пам`ятник воїнам радянської армії та облаштувати огорожу навкруги пожежного резервуару із застереженням, що в подальшому селищною радою буде розглянуте питання про передачу в оренду вищевказаної земельної ділянки, є намірами позивача, які не реалізовані. Державна реєстрація права власності визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності, тому реєстрація права власності на об`єкти самочинного будівництва не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного, отже, у відповідача не може виникнути право власності на вказані об`єкти нерухомості.
4.5.          Позивач в касаційній скарзі в якості підстав касаційного оскарження посилається на постанови Верховного Суду, які, за його доводами, не врахував апеляційний суд при винесенні оскаржуваного рішення, проте вказані правовідносини у зазначених постановах Верховний Суд вважає неподібними до тих, що розглядаються у справі.
4.6.          Так, у справі №  916/2791/13 (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020) позов подано прокурором в інтересах держави в особі Одеської міської ради, ВК Одеської міської ради, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області до ПАТ "ТВФ "Чорне море" про зобов`язання відповідача знести самовільно побудовану споруду, а саме приміщення паркінгу, яке знаходиться на території, прилеглій до житлових будинків. Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідач розпочав будівельні роботи без відповідного дозволу та оформлення документів на будівництво, а виданий Інспекцією дозвіл є незаконним; земельна ділянка, на якій самочинно споруджено будівлю, на момент початку робіт не була передана ні у власність, ні у користування відповідача. При цьому відповідач 20.12.2001 уклав договір оренди земельної ділянки, у пункті 4 якого встановлено обмеження з використання земельної ділянки у вигляді заборони будівництва на ній. Спірними спорудами, які знаходяться впритул до житлових будівель, зайнято ділянку, необхідну для їх належного обслуговування та експлуатації. Верховний Суд скасував судові рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови у позові, в цій частині передав справу на новий розгляд до суду першої інстанції, в іншій частині рішення судів залишив без змін. При цьому Верховний Суд не погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що задоволення позову про знесення самовільно побудованої споруди з урахуванням визнання державною права власності особи на це нерухоме майно матиме наслідком втручання у право на майно і таке втручання буде непропорційним і становитиме порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, а вказав, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, і самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. Направляючи справу на новий розгляд Верховний Суд зазначив, що суди попередніх інстанцій не надали оцінки наявним доказам та не встановили обставини щодо відповідності чи невідповідності цього об`єкта встановленим законодавчо ознакам самочинності, які є істотними для правильного вирішення цього спору; не кожне втручання у право мирного володіння майном зумовлює порушення принципу пропорційності, проте суд апеляційної інстанції не навів жодних мотивів для висновку про порушення справедливого балансу інтересів позивача як власника земельної ділянки та відповідача як її орендаря і про покладення на останнього такого тягаря, який буде надмірним.
4.7.          У справі №  906/554/18 (постанова Верховного Суду від 11.08.2021) позов подано ТОВ "Лаванда-9" до ТОВ "Либідь-12" про усунення перешкод у користуванні/розпорядженні об`єктом нерухомого майна - будівлею магазину "Гастроном, знесення нежитлового приміщення магазину. Позов обґрунтовано тим, що проведена відповідачем реконструкція магазину призвела до незаконної забудови та неможливості ТОВ "Лаванда-9" експлуатувати магазин "Гастроном", відповідач своїми протиправними діями обмежив вільний доступ до газової мережі, значно обмежив природне освітлення окремого приміщення, яке належить позивачу, а також перешкоджає проведенню каналізаційної мережі між магазинами та порушує правила пожежної безпеки. Верховний Суд скасував рішення судів попередніх інстанцій про відмову та задоволення позову і направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції з тих підстав, що суд апеляційної інстанції не встановлював наявності доказів на підтвердження неможливості усунення допущених відповідачем порушень та проведення перебудови, а також доказів, що знесення самочинного будівництва є єдиним способом захисту порушених прав позивача, в свою чергу суд першої інстанції не звернув уваги, що позивач у своїй позовній заяві посилався та обґрунтовував свої позовні вимоги порушенням Державних будівельних норм України, неможливістю доступу до будівлі, інженерних систем будинку їх з`єднань, проведення технічного обслуговування, ремонту та заміни, перешкоджанням в належному володінні та користуванні позивачем своїм майном, тощо.
4.8.          Судові рішення у вказаних вище справах ухвалені хоча й за правового регулювання спірних правовідносин схожого з тим, що має місце у справі № 911/2150/18, але за іншої фактично-доказової бази (обставин справи та зібраних у них доказів), ніж у справі, що розглядається, тобто зазначені справи і справа, в якій подано касаційну скаргу ТОВ "Валентина і Анатолій", є відмінними за істотними правовими ознаками, що свідчить про неподібність правовідносин у них.
4.9.          У справі №  915/1912/19 (постанова Верховного Суду від 22.06.2021) позов поданий прокурором до Первомайської міської ради Миколаївської області, ПП "Лора" про визнання незаконним та скасування пунктів рішень Первомайської міської ради, якими надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, затверджено проект землеустрою щодо зміни цільового призначення орендованої земельної ділянки, визнання недійсним договору оренди землі, визнання незаконним та скасувати рішення ради, яким затверджено технічну документацію щодо поділу земельної ділянки на дві земельних ділянки, скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію за ПП "Лора" права власності на автозаправний комплекс з пунктом сервісного обслуговування водіїв та пасажирів, зобов`язання ПП "Лора" повернути територіальній громаді земельну ділянку в придатному для використанні стані шляхом знесення об`єкту нерухомості. Підставою позову прокуратурою зазначено обставини щодо порушень законодавства при прийнятті оскаржуваних рішень міської ради, якими змінено цільове призначення земельної ділянки, та в подальшому надано в оренду відповідачу ПП "Лора" земельну ділянку, розміщення АЗК суперечить вимогам містобудівного законодавства.
4.10.          У справі №  920/96/19 (постанова Верховного Суду від 15.06.2021) позов подано СГ ТОВ "Агрокомбінат "Тепличний" до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Сумської міської ради, Державного реєстратора Нижньосироватської сільської ради про скасування реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта (реконструкція нежитлового приміщення в житловий будинок), скасування реєстрації змін, внесених державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що орган державного архітектурно-будівельного контролю повинен був повернути декларацію про готовність об`єкта до експлуатації замовникові, оскільки ця декларація була оформлена з порушенням установлених вимог.
4.11.          У справі №  910/21067/17 (постанова Верховного Суду від 12.02.2020) позов подано ТОВ "Енергетичне об`єднання "Проект монтаж наладка" до ДП "Національна енергетична компанія "Укренерго" про стягнення суми основного боргу, інфляційних втрат, 3% річних. Позов обґрунтовано порушенням відповідачем своїх грошових зобов`язань за укладеним між сторонами договором підряду.
4.12.          Отже, висновки щодо застосування норми права, які викладені у наведених постановах Верховного Суду, та на які посилається скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними із тими, що встановлені судами попередніх інстанцій у даній справі, що переглядається у касаційному порядку.
4.13.          За наведених обставин, згідно з п.  5 ч.  1 ст.  296 ГПК України суд касаційної інстанції дійшов висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою відповідача.
4.14.          У зв`язку з тим, що Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження відповідно до приписів ст.  296 ГПК України, судові витрати за розгляд касаційної скарги покладаються на скаржника та поверненню відповідно до п.  5 ч.1 ст.  7 Закону України "Про судовий збір" не підлягають.
Керуючись статтями 234, 235, 296 ГПК України,
УХВАЛИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Валентина і Анатолій" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2021 у справі №  911/2150/18 закрити.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                Г.М. Мачульський

Судді                                                                                          Ю.Я. Чумак

                                                                                          В.Ю. Уркевич