02.11.21
22-ц/812/1874/21
Провадження № 22-ц/812/1874/21 Головуючий суду першої інстанції Кірімова О.М.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2021 року м. Миколаїв Справа № 467/350/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого Царюк Л.М., 
суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М., 
при секретарі судового засідання - Біляєвій В.М.,
за участю: позивача - ОСОБА_1 ,
представника відповідача - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 11 серпня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Кірімової О.М., в залі судового засідання в смт. Арбузинка, о 10 год. 03 хв., повний текст якого складений 12 серпня 2021 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування, 
В С Т А Н О В И В:

21 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , де просив усунути від права на спадщину за законом жінку його померлого батька ОСОБА_3 .
Доводи позовної заяви обґрунтовано тим, що його батько ОСОБА_4 , з 2008 року перебував у шлюбі з ОСОБА_3 та був зареєстрований і проживав разом з останньою в АДРЕСА_1 . 
У жовтні 2018 року батько почав хворіти та перейшов жити до нього. Відповідач з цього приводу пояснювала, що батько поводився агресивно, постійно влаштовував їй скандали, внаслідок чого вона не могла більше жити з ним, а тому відправила його до нього, щоб саме він доглядав батька. Пізніше, 27 травня 2019 року ОСОБА_3 зняла батька з реєстрації в своєму будинку.
Батько внаслідок своїх хвороб потребував догляду, отже знаходився в безпорадному стані та потребував стороннього догляду. Між тим, ОСОБА_3 , як дружина, за рік до смерті свого чоловіка відмовилася від своїх обов`язків по утриманню та догляду за хворим, відправивши батька на утримання і догляд сину.
З жовтня 2018 року й до дня смерті, батько жив у його родині. Саме він з дружиною утримували батька, годували його, возили до лікарів і здійснювали їх рекомендації. В день, коли вони везли батька в обласну психіатричну лікарню на лікування, ІНФОРМАЦІЯ_1 , батько помер. 
Відповідач жодного разу до батька за час проживання його в нього, не приходила, ніяких дій, які б свідчили про те, що вона піклується про батька та будь-якої допомоги батьку не надавала. Участь у похоронах батька вона не приймала.
Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 11 серпня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами той факт,  що  ОСОБА_4 був у безпорадному стані у відповідний період часу. Тільки факт наявності у померлого певних хвороб не підтверджує такий стан, а лікарський висновок про необхідність спадкодавця у сторонній допомозі та догляді відсутній.
Відсутні будь-які докази на підтвердження факту ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцю, а саме доказів, які б підтверджували її винну поведінку, яка б свідчила, що спадкодавець дійсно потребував додаткової постійної допомоги саме від відповідача у зв`язку із безпорадним станом, звертався за допомогою до відповідача, а остання відмовила у наданні такої допомоги. За такого зазначені обставини свідчать про відсутність умисних дій чи бездіяльності відповідача, направлених саме на ухилення її від турботи за чоловіком, адже вона усвідомлювала, що ОСОБА_4 не залишається без догляду.
Не погодившись з судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, де посилаючись на необґрунтованість рішення, просив його скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його вимоги.
Доводи апеляційної скарги мотивовано тим, що законодавчо закріпленого загального поняття безпорадності немає. У той же час в статті 135 КК України зазначено, що особами, які знаходяться в безпорадному стані визнаються особи, які опинилися в безпорадному стані внаслідок малолітства, старості або хвороби.
В даному випадку батько, якому на той час було 70 років, в 2018 році був виселений відповідачем зі свого будинку. Даний вік безумовно відноситься до старості. У цьому віці важко самому утримувати себе, в зв`язку з чим він заселився до свого сина, де отримував необхідний йому догляд і утримання. Суд встановив, що батько страждав розладом особистості і йому був поставлений діагноз, пов`язаний з тяжким психічним захворюванням. При даному захворюванні хворий не орієнтується в просторі, становить небезпеку як для себе, так і для оточуючих і відповідно при цьому потребує нагляду і уходу. Зазначені обставини підтвердили в суді й допитані свідки.
Щодо ненадання суду будь-яких переконливих та об`єктивних доказів на підтвердження факту ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцю, то головним доказом на підтвердження такого факту є те, що, коли відповідачу стало зрозуміло, що її чоловік хворий психічним захворюванням, вона не прийняла заходів для його лікування, а відправила жити до сина, фактично вигнавши його зі свого житла. Більш того, виселивши свого хворого чоловіка з будинку, вона зняла його з реєстрації і батько до кінця життя не був ніде зареєстрований.
Доводи представника відповідача про те, що батько ходив до дружини додому і залишався у неї надумані і нічим не підтверджені. Сама відповідач в суд на жодне засідання не з`явилася, у зв`язку з чим у суду не було можливості допитати її з приводу відносин зі своїм чоловіком, а тому з даного питання суд керувався не доказами, а лише думкою її адвоката.
Доводи суду про те, що відповідач усвідомлювала, що ОСОБА_4 не залишається без догляду є необґрунтованими, оскільки сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. У зв`язку з цим відповідач не мала права, будучи дружиною батька, перекладати свої обов`язки по догляду за хворим батьком і його лікування на його сина. Відповідач на момент виселення батька не досягла пенсійного віку, була цілком осудною і добре розуміла наслідки виселення хворого батька зі свого житлового приміщення, знаючи його стан здоров`я і потребу в догляді та лікуванні, але умисно відмовилася від виконання своїх обов`язків дружини по відношенню до чоловіка, що не завадило їй згодом заявити про свої права на спадкування майна чоловіка.
Крім того, скаржником було звернуто увагу колегії суддів на роз`яснення суду, викладені в оскаржуваному рішенні щодо порядку його оскарження, який застарів та не відповідає положенням статті 355 ЦПК України. 
На день розгляду апеляційної скарги відзиву від відповідача на апеляційну скаргу не надходило.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина 2 статті 367 ЦПК України).
Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що за даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 померлий ОСОБА_4 був батьком позивача ОСОБА_1 .
З 11 червня 2008 року ОСОБА_4 перебував у шлюбі з ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу.
Відповідно до інформації Новоселівської сільської ради Миколаївської області від 07 листопада 2019 року та Центру надання адміністративних послуг Арбузинської селищної ради № 137 від 13 квітня 2021 року померлий ОСОБА_4 за життя 27 травня 2019 року був знятий з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 (місце проживання відповідача) та проживав без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 з жовтня 2018 року по день смерті (місце проживання позивача).
10 жовтня 2019 року Арбузинська ЦРЛ направила ОСОБА_4 на госпіталізацію у психіатричну лікарню. 
Відповідно до епікризу із історії хвороби № 699 від 24 жовтня 2019 року ОСОБА_4 з 10 по ІНФОРМАЦІЯ_1 перебував на лікуванні в обласній психіатричній лікарні № 2. Хворий у задовільному стані виписаний із відділення додому у супроводі сина.
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.
25 листопада 2019 року державним нотаріусом Арбузинської державної нотаріальної контори Миколаївської області Бойченко В.А. за заявою ОСОБА_1 заведено спадкову справу № 184/2019 після смерті ОСОБА_4 
27 січня 2020 року заяву про прийняття спадщини, яка залишилася після смерті ОСОБА_4 , подано і ОСОБА_3 , якій, як непрацездатній дружині спадкодавця, нотаріусом роз`яснено зміст статті 1241 ЦК України.
Згідно довідки головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 27 січня 2020 року ОСОБА_3 перебуває на обліку в Арбузинському секторі обслуговування громадян головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області та отримує пенсію за віком згідно Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 02 серпня 2019 року довічно.
За життя, 26 травня 2010 року, ОСОБА_4 склав заповіт, яким на випадок своєї смерті заповів ОСОБА_1 земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в межах території Новоселівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області, що належить йому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-МК №033638. Даний заповіт посвідчений секретарем Новоселівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області та зареєстрований в реєстрі за № 33.
Також 26 вересня 2012 року, ОСОБА_4 відповідно до складеного заповіту, на випадок своєї смерті, заповідав ОСОБА_1 належний йому житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 . Такий заповіт посвідчений секретарем Новоселівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області та зареєстрований в реєстрі за № 22.
За заповітом ОСОБА_4 від 16 жовтня 2012 року на користь ОСОБА_3 , останній заповідав належну йому за законом частину житлового будинку з господарськими та побутовими спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Заповіт посвідчений секретарем Новоселівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області та зареєстрований в реєстрі за № 23.
Відповідно до частини 4 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (статті 1216, 1217 ЦК України).
Відповідно до частини 3 статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.
Частиною 5 статті 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).
Тлумачення норми частини 5 статті 1224 ЦК України свідчить, що усунення від права на спадкування за законом можливе за наявності таких умов: ухилення спадкоємця від надання допомоги спадкодавцеві при наявності у нього можливості її надання; перебування спадкодавця у безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи (постанови Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 390/1635/15ц, від 11 лютого 2019 року у справі № 756/11676/16-ц, від 25 березня 2019 року у справі № 766/810/17).
У постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц , від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц, від 18 липня 2018 року ц справі № 390/1635/15ц зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Отже, ухилення характеризується умисною формою вини. При цьому, необхідно враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її нагальну необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.
У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» (далі - Постанова) роз`яснено, що безпорадним необхідно розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Безпорадний стан необхідно доводити відповідними записами в медичних документах.
Верховний Суд у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 200/21452/15-ц зазначив, що «безпорадним станом спадкодавця є такий стан, під час перебування у якому особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби; він викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Безпорадний стан необхідно доказувати відповідними записами в медичних документах… Доводити факт безпорадного стану тільки поясненнями позивача та свідків є недостатнім з огляду на те, що відповідач - спадкоємець першої черги, заперечує право позивача на спадщину».
У постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц , від 19 червня 2019 року у справі № 491/1111/15-ц, від 02 березня 2020 року у справі № 133/1625/18 суд касаційної інстанції зазначив, що підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.
Виходячи з викладеного, правове значення при вирішенні спору має доведеність сукупності обставин: ухилення спадкоємця (умисні винні дії або бездіяльність) від надання допомоги (1) при можливості її надання спадкодавцю (2), який перебуває у безпорадному стані через похилий вік чи хворобу (3), потреба спадкодавця в допомозі саме цього спадкоємця (4).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).
У частині 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що сам лише факт виявлення у ОСОБА_4 ознак психічного розладу не може свідчити про безпорадний стан спадкодавця, оскільки безпорадний стан - це стан особи, у якому вона не може самостійно забезпечити свої життєві потреби, потребує стороннього догляду, допомоги і піклування. Крім цього, обмежено дієздатним або недієздатним ОСОБА_4 за життя не визнавався. Похилий вік та інші захворювання, виявлені при медичному обстеженні у останнього також не дають підстав для висновку про перебування спадкодавця в безпорадному стані.
       Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду, оскільки відсутні переконливі докази того, що через наявність психічного розладу ОСОБА_4 не здатен був усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними або такий розлад істотно вплинув на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, унаслідок чого  останній  потребував постійного нагляду та сторонньої допомоги. Відсутній також медичний висновок про значну залежність  ОСОБА_4 від інших осіб у виконанні життєво-важливих соціально-побутових функцій та часткову нездатність до виконання окремих елементів самообслуговування, що виключає перебування його у безпорадному стані та потреби у сторонньому догляді. 
Водночас апеляційний суд враховує, що самий лише факт перебування особи у безпорадному стані не є достатньою підставою для усунення судом спадкоємця від права на спадкування. Відповідно до статті 1224 ЦК України виключно за встановлення сукупності обставин може бути встановлено достатні підстави для усунення спадкоємців від спадкування, зокрема, безпорадній стан спадкодавця, ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги за можливості надання такої та  потреба спадкодавця в допомозі саме цього спадкоємця.
Як встановив суд першої інстанції, позивач не навів переконливих доказів на підтвердження нагальної потреби спадкодавця в отриманні допомоги саме від відповідача за умови її надання іншими особами (позивачем), а також, що відповідач мала матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції встановив, що відповідач є пенсіонером за віком, а тому недоведеними є обставини, що ОСОБА_3 об`єктивно мала змогу надавати майнову та фізичну допомогу спадкодавцю. При цьому, суд не встановив факт, що ОСОБА_4 потребував допомоги саме від дружини ОСОБА_3 та звертався до неї за такою допомогою. Між тим встановлено, що спадкодавець залишив дружину та пішов жити до позивача. З пояснень позивача, ОСОБА_3 не змогла проживати разом з хворим чоловіком внаслідок його неправильної поведінки.
Належних та допустимих доказів на підтвердження сукупності  обставин, що мають значення для вирішення спору, позивач суду не надав, а самі по собі його пояснення та пояснення свідків допитаних судом про ці обставини не дають підстав вважати їх установленими.
З огляду на зазначене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, встановив фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, правильно застосувавши положення частини 5 статті 1224 ЦК України, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено фактів безпорадного стану спадкодавця, ухилення ОСОБА_3 від надання допомоги своєму чоловікові, постійну потребу спадкодавця у допомозі саме відповідача, що в силу статті 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. 
За таких обставин, правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1  про усунення від права на спадкування відповідача.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що судом   першої інстанції при розгляді даної справи неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права, оскільки ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судом з додержанням норм процесуального права. Обставини, на які  посилається  ОСОБА_1  в апеляційній скарзі, не впливають на правильний висновок суду першої інстанції. Інші доводи апеляційної скарги не містять у собі посилань на обставини чи докази, якими спростовуються встановлені судом обставини.
Аргументи апеляційної скарги в частині неналежної оцінки доказів у справі зводяться до здійснення переоцінки зібраних у справі доказів, між тим апеляційний суд погоджується з оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції, оскільки така оцінка за встановлених фактичних обставин справи відповідає наведеним правовим позиціям Верховного Суду. Скаржник не навів обґрунтованих доводів того, що суд першої інстанції не здійснив дослідження та оцінку певних доказів у справі, що могло вплинути на правильність вирішення спору по суті.
Посилання в апеляційній скарзі при оцінці поведінки відповідача на норми СК України є помилковими, оскільки в даній ситуації ці норми не можуть бути застосовані, оскільки правовідносини сторін регулюються нормами спадкового права.
Отже доводи скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З урахуванням викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
       Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.
Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 11 серпня 2021 року залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України. 

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 03 листопада 2021 року.