СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2021 року                                         м. Харків                        Справа № 917/859/21  

          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуюча  суддя Терещенко О.І., суддя Тихий П.В. , суддя  Гетьман Р.А.
при секретарі  Стойка В.В.     
за участю:
позивача – не з`явився; 
відповідача – не з`явився; 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного   апеляційного господарського суду апеляційну скаргу   Товариства з обмеженою відповідальністю "Теплівська Садиба"  (вх. №2658П/1-18) 
на рішення     господарського суду Полтавської           області від 06.08.2021 року у справі №917/859/21, ухвалене       в приміщенні господарського суду Полтавської           області (суддя Ціленко В.А.),  повний текст якого   06.08.2021 року 
за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Амал-Агро",                           м. Березань, Київська область
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Теплівська Садиба", Пирятинський район, Полтавська область,
про стягнення 242 312,59 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням       господарського суду Полтавської     області від 06.08.2021 року у справі №917/859/21 позов задоволено  частково; стягнуто  з Товариства з обмеженою відповідальністю "Теплівська Садиба" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Амал-Агро" - 231948,00 грн. основного боргу за поставлену продукцію,  1553,46 грн.  3% річних, 1043, 83 грн. інфляційних втрат та 3518,18 грн. судового збору; в  іншій частині позову відмовлено.
          Товариство  з обмеженою відповідальністю "Теплівська Садиба" з   рішенням  господарського суду першої інстанції не погодилось та звернулось    до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення        господарського суду Полтавської     області від 06.08.2021 року у справі  та  залишити позовну заяву без задоволення.
Апелянт   в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на таке.
Лише за умови виконання позивачем умов договору, зокрема,  щодо поставки вакцинованої продукції та продукції належної якості, у відповідача були б наявні підстави для проведення розрахунку  за договором; проте, оскільки продукція не відповідала вимогам та стандартам, ТОВ "Теплівська Садиба" зазнало збитків від поставленої продукції та відповідно не мало  правових підстав для проведення розрахунків по договору.
Господарський суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не взяв до уваги те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів поставки відповідачу вакцинованої продукції та продукції належної якості, що призвело до ухвалення необґрунтованого рішення.
Не підлягають задоволенню вимоги щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, оскільки вказані вимоги є похідними від позовної вимоги про стягнення основної суми заборгованості. 
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року за №211 “Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19” через спалах у світі коронавірусу з 12.03.2020 року  до 03.04.2020 року в Україні введений карантин; постановами  Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 року  № 239, від 22.04.2020 року №291,  від 11.05.2020 року  №349, від 20.05.2020 року №392, від 17.06.2020 року №500,  від   22.07.2020 року №641, від 26.08.2020 року №760, від 13.10.2020 року №956, від 09.12.2020 року №1236, від  17.02.2021 року №     104, від 21.04.2021 року №405, від 16.06.2021 року №611, від 11.08.2021 року №855, від 22.09.2021 року №981      до   постанови  від 11.03.2020 року  № 211 внесено зміни, якими  дію карантину продовжено до 31.12.2021 року.
Рада суддів України на офіційному сайті 11.03.2020 року звернулася до громадян, які є учасниками судових процесів, з проханням утриматися від участі у судових засіданнях, якщо слухання не передбачають обов`язкової присутності учасників сторін та листом   №9рс-186/20 від 16.03.2020 року  до Верховного Суду, Вищого антикорупційного суду, місцевих та апеляційних судів з рекомендацією встановити особливий режим роботи судів України, в тому числі роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами.
Для  запобігання розповсюдженню особливо небезпечного вірусного захворювання серед працівників суду на період з 13.03.2020 року по 03.04.2020 року наказом голови Східного апеляційного господарського суду від 13.03.2020 року  за № 04-а встановлено особливий режим роботи   суду в умовах карантину; наказами   голови суду від 26.03.2020 року  № 05-а, від 23.04.2020 року №07-а, від 08.05.2020 року №08-а,  від 22.05.2020 року №10-а, від 22.06.2020 року №12-а, від 28.07.2020 року №14-а, від 31.08.2020 року №15-а, від 22.10.2020 року №21-а, від 18.12.2020 року №24-а, від 23.06.2021 року №10-а, від 16.08.2021 року №12-а  на період дії карантину   суд продовжує працювати в умовах встановленого раніше особливого режиму. 
          Протоколом  автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.08.2021 року,   суддею – доповідачем у справі визначено суддю  Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуюча  суддя Терещенко О.І., суддя Тихий П.В., суддя Гетьман Р.А.     
          Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 03.09.2021 року апеляційну скаргу  Товариства з обмеженою відповідальністю "Теплівська Садиба"    на рішення   господарського суду Полтавської           області від 06.08.2021 року   у справі       залишено без руху; останнє зобов`язано    усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху та роз`яснено, що при невиконанні вимог даної ухвали, апеляційна скарга вважається неподаною та повертається апелянту.
           17.09.2021 року на адресу суду від апелянта надійшло клопотання про усунення недоліків (вх.№10854), з  доказами сплати судового збору, яке, разом з додатками, долучено до матеріалів справи.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 20.09.2021 року, з урахуванням ухвали від 11.10.2021 року,   відкрито  апеляційне провадження за апеляційною скаргою   Товариства з обмеженою відповідальністю "Теплівська Садиба"  на   рішення     господарського суду Полтавської       області від 06.08.2021 року  у справі №917/859/21; позивачу  встановлено  строк до 13.10.2021 року на протязі якого він    має  право подати відзив на апеляційну скаргу; призначено справу        до розгляду на  03.11.2021 року; явка сторін в судове засідання  обов`язковою не визнавалась; роз`яснено учасникам справи, що вони мають  право  брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення "EаsyCon".
28.09.2021 року на адресу суду  від  позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№11259), в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, який  долучено до матеріалів справи,  в обґрунтування якого вказує на те, що  з 07.02.2021 року та з 27.02.2021 року, з боку відповідача були відсутні жодні претензії щодо якості та кількості поставленої позивачем продукції, оскільки продукція була прийнята, що підтверджується підписами уповноваженої особи та директора на видаткових накладних та на товарно – транспортних накладних.
У судове засідання 03.11.2021 року представник відповідача   не з`явився, про причини неявки не повідомив, на підтвердження направлення копії      ухвали   суду від  20.09.2021 року   відповідачу          у справі,  додано рекомендоване      повідомлення про вручення поштового     відправлення      ПАТ  "Укрпошта" від 25.10.2021 року №6102255563458,    згідно з яким   відповідач         отримав    копію  ухвали від 20.09.2021 року – 22.10.2021 року.
У судове засідання 03.11.2021 року представник позивача    не з`явився, про причини неявки не повідомив, на підтвердження направлення копії      ухвали   суду від  20.09.2021 року   позивачу           у справі,  додано рекомендоване      повідомлення про вручення поштового     відправлення      ПАТ  "Укрпошта" від 01.11.2021 року №6102255563466,    згідно з яким   позивач          отримав    копію  ухвали від 20.09.2021 року – 29.10.2021 року.
Окрім того, відповідно до ч. 2  ст. 2 Закону України “Про доступ до судових рішень”  усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. 
Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1  ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").
Ухвалу   суду   від   20.09.2021 року   було у встановленому порядку внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень та інформація у справі, що розглядається була розміщена  за веб-адресою https://court.gov.ua/fair/ та www.hra.arbitr.gov.ua/sud5039.
          Відповідно до   статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої    Законом України від 17.07.1997 року  №475/97-ВР, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
          Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.
          Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини  від 08.11.2005  року у справі "Смірнова проти України", рішення Європейського суду з прав людини від 27.04.2000 року  у справі "Фрідлендер проти Франції"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 року  у справі "Красношапка проти України").
          Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених         ст.  42 ГПК  України та    беручи до уваги відсутність клопотань  від учасників справи    щодо відкладення розгляду апеляційної скарги  у зв`язку з карантинними заходами,      колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.
          Розглянувши матеріали справи, перевіривши повноту встановлення господарським  судом першої інстанції  неоспорених обставин справи,  колегія суддів встановила наступне.
04.01.2021 року між  ТОВ  “Амал-Агро” (постачальник) та ТОВ   "Теплівська Садиба" (покупець) укладено договір поставки №04/01-21, відповідно до умов якого постачальник зобов`язується передати у власність (повне господарське відання) покупцю продукцію (партії продукції), а покупець зобов`язується прийняти продукцію та оплатити її на умовах договору (п.1.1. договору).
Згідно п.1.2. договору, найменування продукції – курчата бройлер.
У п. 2.7. договору сторони погодили, що  підпис уповноваженої особи і печатка в накладній з боку покупця є моментом передачі права власності на продукцію покупцю, та свідчать про приймання вказаної продукції покупцем  і про згоду з тим, що вказано в накладній, включаючи відповідність найменування, асортименту, ціни, кількості та якості продукції, зазначеної у них. Тобто, підпис та відтиск печатки зі сторони покупця на накладних підтверджуватиме виконане замовлення покупця на поставку продукції.
За змістом п. 2.5. договору, накладні, які виписуються постачальником на продукцію є невід`ємними додатками до договору.
За умовами п. 3.4 договору оплата кожної партій товару здійснюється покупцем 50% від загальної вартості партії в день закладки яєць в інкубатор, згідно рахунку постачальника та 50 % в день поставки товару, але не пізніше 2-х календарних днів.
Відповідно до  п.5.2., 5.3. договору, у випадку доставки продукції, яка не відповідає по якості, асортименту та/або кількості умовами, вказаним у договорі або рахунку – фактурі, у разі виявлення невідповідності між доставленою продукцією та супровідними документами, покупець приймає продукцію на відповідальне зберігання та негайно вживає заходів для виклику представників постачальника. Уповноважені представники сторін складають відповідний Акт, в якому відображається виявлене порушення, невідповідність (акт про недостачу, акт про фактичну якість тощо). Акт підписується уповноваженими представниками сторін.
На виконання умов договору поставки № 04/01-21 від 04.01.2021 року, постачальником     було здійснено поставку продукції на загальну суму 333 318,00 грн., що підтверджується: видатковими накладними № 41 від 07.02.2021 року на суму 131 714,40 грн. та № 105 від 27.02.2021 року на суму 201 603,60 грн.; товарно-транспортними накладними № РБА41 від 07.02.2021 року та № РБА105 від 27.02.2021 року.
Позивач посилається на неналежне виконання відповідачем  договірних зобов`язань  в частині недоплати за поставлену продукцію.
Вказане вище й стало  підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду Полтавської області, в якому останній просив  стягнути з відповідача 231 948,00 грн. основного боргу, 1 553, 46  грн. - 3% річних, 1 043, 83 грн. -  інфляційних втрат та 7 767,30 грн. пені за порушення грошових зобов`язань.
06.08.2021 року господарським судом Полтавської області ухвалено оскаржуване рішення, з підстав викладених вище. 
Переглянувши справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість  рішення     господарського суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної  скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна   скарга не підлягає  до  задоволення з огляду на таке.
Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.
З прийняттям у 2006 році Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.
Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод справи про цивільні права та обов`язки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. А відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.
У рішеннях  Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003 року, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі  Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.
Відповідно до ч. 1          ст. 173 ГК України         господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Згідно з ч. 1          ст. 174 ГК України         господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Частиною 1          ст. 265 ГК України         визначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
За змістом ч.1-2  ст.    712 ЦК України         за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно ст. 655 ЦК  України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні, а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. 
Статтями 525, 526, 530 ЦК  України визначено, що зобов`язання має виконуватись належним чином, у встановлений строк, відповідно до умов договору, так як одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. 
Так, вище вказано, що на виконання умов договору поставки № 04/01-21 від 04.01.2021 року,    постачальником - ТОВ  “Амал – Агро”   здійснено поставку продукції відповідачу  на загальну суму 333 318,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи: видатковими накладними № 41 від 07.02.2021 року на суму 131 714,40 грн. та № 105 від 27.02.2021 року на суму 201 603,60 грн.; товарно-транспортними накладними № РБА41 від 07.02.2021 року та № РБА105 від 27.02.2021 року.
Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 29.04.2020 року у справі №911/1189/19 , де, зокрема, вказано на таке.
"Відповідно до    ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України"    первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.    Частиною 2    ст.    9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України"    визначено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог    ст.    9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". У вказаному висновку Верховний Суд звертається до власної правової позиції, що викладена у постанові від 21.02.2018 року    у справі № 910/5226/17. Оцінивши наявні в матеріалах справи видаткові накладні, суди встановили, що вони оформлені відповідно до положень чинного законодавства, містять відомості про господарську операцію та не є підставою для визнання господарської операції не проведеною або недійсною, а тому сприйняті судами належними та допустимими доказами отримання відповідачем товару, визначеного цими накладними та на суму, що в них зазначено."
Згідно ст. 692 ЦК  України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаро-розпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства на встановлений інший строк оплати. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.
За умовами п. 3.4 договору поставки № 04/01-21 від 04.01.2021 року, оплата кожної партії   товару здійснюється покупцем 50% від загальної вартості партії в день закладки яєць в інкубатор, згідно рахунку постачальника та 50% в день поставки товару, але не пізніше 2-х календарних днів.
Згідно бухгалтерської довідки № 1 від 14.05.2021 року,   ТОВ  "Теплівська Садиба" 07.02.2021 року сплачено   101 370,00 грн. за поставлений товар, а тому борг склав 231 948,00 грн. 
Отже, факт поставки позивачем товару відповідачу підтверджений матеріалами справи та відповідачем не спростований.
А за таких обставин, беручи до уваги положення чинного законодавства  та встановлені фактичні обставини щодо отримання відповідачем товару за договором    по  видатковим накладним № 41 від 07.02.2021 року на суму 131 714,40 грн. та № 105 від 27.02.2021 року на суму 201 603,60 грн. та товарно-транспортним накладним  № РБА41 від 07.02.2021 року та № РБА105 від 27.02.2021 року,  господарський  суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що у відповідача  виникло зобов`язання з  оплати   за поставлений товар.
Разом з тим,  у  відповідності до ч. 2    ст.    625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Місцевий господарський суд дійшов вірного висновку    та  матеріалами справи підтверджено, що    відповідачем не належно виконувались умови договору щодо повного  розрахунку, а тому     відповідач є боржником, який прострочив виконання грошового зобов`язання.
Перевіривши здійснений позивачем розрахунок    3% річних   та інфляційних втрат,    за допомогою калькулятору ЛІГА.ЗАКОН,    колегія суддів зазначає, що    місцевий господарський суд    вірно встановив, що періоди нарахування відповідають обставинам справи, розрахунок є арифметично вірним.
Таким чином, господарський суд  першої інстанції дійшов вірного висновку про  стягнення з відповідача на користь позивача  3 % річних  у сумі 1 553, 46  грн.   та 1 043, 83 грн. -  інфляційних втрат.
Окрім того, згідно ч. 2 ст. 546, ст. 549 ЦК  України,  договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання, ніж неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток. Виконання зобов`язання може забезпечуватися пенею, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Розмір штрафних санкцій відповідно до ч.  4  ст.  231 ГК  України встановлюється законом. 
У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. 
В Законі України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" вказано, що боржник, який прострочив виконання грошових зобов`язань повинен оплатити кредитору пеню, що встановлюється за згодою сторін, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійну облікову ставку НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. 
Законодавець пов`язує можливість застосування штрафних санкцій за порушення строків виконання зобов`язань саме з умовами їх встановлення у договорі за відсутності законодавчого врегулювання розміру таких санкцій.
У   ч. 6 ст.   231 ГК  України передбачено можливість встановлення санкції за порушення грошових зобов`язань у відсотках до облікової ставки НБУ як одиниці вимірювання такої санкції.
Однак саме зобов`язання зі сплати пені має визначатися згідно з укладеним сторонами договором, інакше буде порушуватися принцип свободи договору, оскільки сторони мають право і не встановлювати жодних санкцій за порушення строків розрахунку.
Отже, оскільки  в укладеному договорі поставки № 04/01-21 від 04.01.2021 року сторони не передбачили можливості сплати пені за порушення строків виконання зобов`язань та не визначали її розміру, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що  правових  підстав для стягнення пені у розмірі, не погодженому в договірному порядку та прямо не встановленому законом, не має. 
Таким чином, господарський суд першої інстанції дійшов вірного висновку про   відмову у задоволенні позову в частині стягнення пені  у розмірі  7 767,30 грн.   за порушення грошових зобов`язань.
Аргументи апелянта на те, що господарський суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не взяв до уваги те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів поставки відповідачу вакцинованої продукції та продукції належної якості, що призвело до ухвалення необґрунтованого рішення, не приймаються з огляду на таке.
Так, будь-яких претензій щодо якості товару, його походження, відсутності необхідних документів чи з пропозицією повернути товар з будь-яких причин, за весь час після отримання товару відповідач не заявляв.
Також, при отриманні товару відповідачем не подавалось жодних заперечень щодо неналежності виконання позивачем прийнятих на себе за договором зобов`язань з поставки товару.
Разом з тим, з  урахуванням принципу змагальності, саме апелянт як  особа, яка стверджує про порушення позивачем  зобов`язань за договором має довести ту обставину, на яку посилається в обґрунтування своїх заперечень щодо   поставки  відповідачем неякісної продукції.
В  матеріалах справи відсутні докази направлення відповідачем позивачу вимоги про усунення будь-яких недоліків (дефектів) товару, доукомплектування товару, заміну товару, надання відсутніх документів, відшкодування покупцеві всіх понесених ним витрат і збитків, пов`язаних з поставкою товару неналежної якості. 
А  тому, аргументи апелянта на те, що   продукція не відповідала вимогам та стандартам, а  останній поніс збитки   від поставленої продукції та відповідно не мав  правових підстав для проведення розрахунків по договору, є необґрунтованими. 
Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 10.07.2019 року у справі № 903/581/18, де,  зокрема, вказано на таке. “Відповідно до положень частини  1   ст. 14 ГПК України         суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього      Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому доказами, згідно з частиною  1   ст.  73 ГПК України           доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема письмовими, речовими та електронними доказами, відповідно до частини другої наведеної норми. Докази, які надаються учасниками справи до суду, мають відповідати встановленим критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності, що визначені           ст. ст.  76 - 79 ГПК України.”
Також, колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постанові Великої  Палати  Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року  у справі №129/1033/13-ц та у  постановах Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 02.10.2018 року  у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 року  у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 року  у справі №902/761/18, від 04.12.2019 року  у справі №917/2101/17, де, зокрема, вказано на таке.
“17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.”
Стандарт доказування - це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Мова йде про достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.
Усталеною є практика Європейського суду з прав людини, в якій суд посилається на balance of probabilities (баланс ймовірностей) для оцінки обставин справи. Наприклад, у рішенні BENDERSKIY v. Ukraine 15.11.2007 року,  суд застосовує баланс ймовірностей. У рішенні J.K. AND OTHERS v. Sweden 23.08.2016 року суд вказує, що цей стандарт притаманний саме цивільним справам.”
Отже,   висновок місцевого господарського суду  про   часткове задоволення позову     відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників  та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини  від 18.07.2006 року). 
Зокрема, Європейський суд з прав людини  у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 ст.  6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.  6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
Апелянту   було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків господарського суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року)
Апелянту   була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.
Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року).
Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права. 
          Керуючись ст. ст.   269, 270, ч.1 ст. 275, ст. 282  Господарського процесуального кодексу України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу   Товариства з обмеженою відповідальністю "Теплівська Садиба" залишити без задоволення.
Рішення         господарського суду Полтавської          області від 06.08.2021 року   у справі №917/859/21         залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття   і може бути оскаржена  у касаційному порядку  до Верховного Суду у строк протягом двадцяти днів  з дня її проголошення, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.
                    Повний текст постанови складено  04.11.2021 року.

Головуюча     суддя                                                                    О.І. Терещенко

Суддя                                                                                           П.В. Тихий  

Суддя                                                                                           Р.А. Гетьман