22.11.21
22-ц/812/2026/21
Єдиний унікальний номер справи № 489/4118/21
                Провадження № 22-ц/812/2026/21 
Доповідач в апеляційній інстанції – Лисенко П.П.

П О С Т А Н О В А
іменем України

22 листопада 2021 року                                       м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого - Лисенка П.П.,        
суддів – Самчишиної Н.В. та Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання – Андрієнко Л.Д.,
з участю: 
представника позивача – Гофман О.Є.,
переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, яке ухвалене 20 вересня 2021 року, у приміщенні того ж суду, під головуванням судді Коваленка І.В., у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Миколаївського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, 

в с т а н о в и в:

 22 червня 2021 року акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" (далі Банк) пред`явило до  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вищезазначений позов, який обґрунтовувало наступним.
 22 червня 2018 між АТ "Державний ощадний банк України" та відповідачем ОСОБА_1 було укладено Договір про споживчий кредит № 021-253-К, відповідно до умов якого, Банк, шляхом безготівково перерахування коштів на поточний рахунок позичальника, надав останньому кредит на споживчі цілі в розмірі 32 000 гривень, під зворотне зобов`язання останнього, повернути кредитні кошти, сплачуючи при цьому відсотки за користування позиченими грошима, виходячи з відсоткової ставки 56 % річних, строком на 60 місяців з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 21.06.2023 року.
Банк виконав свої зобов`язання в повному обсязі, надавши позичальнику грошові кошти, чекаючи від останнього відповідної добросовісної поведінки, проте той, систематично порушував зобов`язання по поверненню кредитних коштів.
Через неналежне виконання позичальником взятих зобов`язань, станом на 24 травня 2021 року утворилася заборгованість в розмірі 17 849 гривень 96 копійок, з яких:
-13 600 гривень - заборгованості за основним боргом;
-2 951 гривня 24 копійки - процентів за користування кредитом; 
-213 гривень 16 копійок - трьох процентів річних за несвоєчасне погашення основного боргу;
-61 гривня 07 копійок - трьох процентів річних за несвоєчасне погашення процентів;
-813 гривні 36 копійок - інфляційних втрат від прострочення погашення основного боргу;
-211 гривень 13 копійок - інфляційних втрат від прострочення погашення процентів.
Посилаючись на викладені обставини, позивач просив стягнути з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в солідарному порядку вищевказану грошову суму, оскільки при укладенні кредитного договору позивальник вказав, що кредит отримано в інтересах сім`ї та його дружина згодна на отримання такого кредиту.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 вересня 2021 року позовні вимоги Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Миколаївського обласного управління АТ «Ощадбанк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Миколаївського обласного управління АТ «Ощадбанк» заборгованість за договором про споживчий кредит № 021-253-К від 22.06.2018, яка станом на 24 травня 2021 року складається із 13 600 гривень - заборгованості за кредитом, 2 951 гривню 24 копійок - процентів, 274 гривні 23 копійки - трьох процентів річних та 1 024 гривень 49 копійок - інфляційних втрат, а всього в розмірі 17 849 гривень 96 копійок та судовий збір в сумі 2 270 гривень.
У частині позовних вимог АТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 відмовлено.
Не погодившись з вказаним рішенням, АТ "Державний ощадний банк України" подало на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення та ухвалити постанову про задоволення їх позовних вимог в повному обсязі.
Відповідачі правом на відзив не скористалися.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши надані докази, колегія суддів Миколаївського апеляційного суду приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Вирішуючи спір таким чином, як викладено в оскаржуваному рішенні, суд першої інстанції, виходив з того, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що укладення кредитного договору мало місце в інтересах сім`ї позичальника та отримані ОСОБА_1 в кредит грошові кошти за цим договором, були використані для задоволення потреб його сім`ї, а тому в задоволені позову відмовлено за недоведеністю.
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду погоджується з встановленими судом першої інстанції обставинами та правовідносинами, його висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними.
За Конституцією України, ст. 4, 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.
Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. 
При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. 
Відмова від такого права є недійсною. 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем. 
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав. 
Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.
В силу статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року “Про судове рішення у цивільній справі” рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.
Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.
Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 – 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. 
Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 
Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач – для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.  
Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. 
При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення. 
Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.
Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 375, 383 ЦПК України.
Зокрема, він повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. 
Як результат розгляду, апеляційний суд визначає підстави перегляду судового рішення, і відповідно до наданих йому повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.
Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення районного суду ухвалено у повній відповідності з виписаним вище, а тому є законним та обґрунтованим.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 22 червня 2018 року між АТ «Державний ощадний банк України» та відповідачем ОСОБА_1 укладено Договір про споживчий кредит № 021-253-К.
Пунктами 2.1-2.4 передбачено, що Банк шляхом безготівково перерахування коштів на поточний рахунок позичальника, надає останньому кредит на споживчі цілі в розмірі 32 000 гривень, а позичальник в свою чергу, зобов`язується повернути кредитні кошти в строк до 21.06.2023 року, сплачуючи при цьому відсотки за користування позиченими грошима, виходячи з відсоткової ставки 56 % річних (а.с. 31-35). 
Факт отримання кредиту у вищевказаному розмірі та руху грошових коштів на особовому рахунку позичальника, підтверджується випискою по рахункам за період з 22 червня 2018 року по 19 жовтня 2020 року, яка згідно Переліку типових документів, затверджених наказом Міністерством юстиції України від 12.04.2012 №578/5, має статус первинного документу, а отже є належним та допустимим доказом по справі (а.с. 11-30).
Згідно розрахунку наданого позивачем, станом на 24 травня 2021 року, за вказаним кредитним договором, утворилася заборгованість в загальному розмірі 17 849 гривень 96 копійок.
Вказану заборгованість позивач просив дострокового в повному обсязі в порядку частини другої статі 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України стягнути з відповідачів в солідарному порядку, оскільки при укладенні договору пунктом 5.3.12 позичальник ОСОБА_1 засвідчив, що він одружений; договір укладений в інтересах його сім`ї і одержане за цим договором буде використано на її потреби; дружина позичальника згодна з укладенням ним такого договору та підтверджує, що з його умовами ознайомлена, ніяких заперечень щодо його положень та укладення має.
В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Зокрема, цивільні права та обов`язки виникають із договорів та інших правочинів, зміст яких, відповідно до статей 203-204, 215 ЦК України, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; вони вчинені у формі, встановленій законом, особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільного волевиявлення і відповідно до їх внутрішньої волі і спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними. 
Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір (правочин) нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням.
Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним – то він є правомірним і підлягає виконанню сторонами.
За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. 
Істотними умовами є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Такі суттєві умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона.
Істотні умови відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом або необхідні для даного виду, то договір вважається укладеним і набуває обов`язкової сили для сторін. 
В силу ст.ст. 3, 627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи. 
Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших суб`єктів.
Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст.627 ЦК України, яка з посиланням на ст.6 ЦК України встановлює співвідношення актів цивільного законодавства і договору. За ними, зміст названого принципу проявляється у свободі особи вільно вступати у договірні відносини; самостійно обирати контрагента та вид договору, який регулюватиме їх взаємні відносини; самостійно визначають умови (зміст) договору, структуру і вид договірного зв`язку.
Учасники договору можуть обрати договір, що передбачений законом (так звані поіменовані договори, які прямо передбачені в ЦК України або в іншому нормативному акті), так і договір, не передбачений у законодавстві (непойменовані), проте породжує права та обов`язки його учасників. 
Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобов`язання – під яким, відповідно до ст. 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
В силу ст. 525-526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов зобов`язання і вимог закону, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або іншими звичайно застосовуваними вимогами. Принцип належного виконання припускає, що зобов`язання має бути виконане належними суб`єктами, в належному місці, в належний час, належним предметом і належним чином.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Під порушенням зобов`язання слід розуміти такий протиправний вплив з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення чи взагалі ліквідації. Порушенням зобов`язання є його невиконання і неналежне виконання. Невиконання зобов`язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов`язання, або не утримуються від певних дій, хоча за змістом зобов`язання могли утримуватися від їх вчинення. 
За ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, чи розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків і моральної шкоди.
При цьому, відповідно до ст.ст. 622, 625 ЦК України боржник, не звільняється від обов`язку виконати зобов`язання в натурі, якщо інше не встановлено договором або законом.
Крім того, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
Під загрозою його нікчемності названий договір потребує письмової форми укладення (ст. 1055 ЦК України) і до нього застосовуються положення параграфа 1 ЦК України, що регулюють відносини з позики, якщо інше не встановлено нормами про кредит і не випливає із суті кредитного договору.
Його істотними умовами є предмет, сума кредиту, строк повернення, розмір відсотків та належна форма укладення. 
В обґрунтування позовних вимог, Банком надані договір про споживчий кредит, виписки із особового рахунку відповідача ОСОБА_1 , що є належними та допустимими доказами, які підтверджують борг позичальника. 
А тому, суд правомірно задовольнив вимоги в частині стягнення заборгованості в розмірі 17 849 гривень 96 копійок з позичальника ОСОБА_1 .
Іншого, стороною відповідача не доведено, хоча за процесуальним законодавством, то є його обов`язком.
За такого, судом надано належну юридичну оцінку доказам у справі та ухвалено законне рішення що відповідає вимогам ст. 212, 214 ЦПК України.
Щодо іншої частини вимог, про стягнення в солідарному порядку заборгованості з другого відповідача ОСОБА_2 , то суд вірно відмовив в їх задоволені, з чим колегія суддів погоджується в повній мірі. 
Відповідно до ч.3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною 4 ст. 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).
Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів.
Оскільки позивачем не доведено, що договір про споживчий кредит укладений ОСОБА_1 в інтересах сім`ї, то другий з подружжя не зобов`язаний нести солідарну відповідальність за вказаним договором.
Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону, покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх не спростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.
В матеріалах справи відсутні будь-які інші докази, які б свідчили, що ОСОБА_2 надає письмову згоду на укладення кредитного договору, чи зобов`язується нести солідарну відповідальність за договором поруки.
За такого, суд дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні вимог до відповідача ОСОБА_2 через їх недоведеність, що відповідає правовим позиціям Верховного Суду, на які посилається позивач у позові, зокрема постанові від 27.12.2019 у справі № 61-39435св18.
Щодо доводів апеляційної скарги, що судом першої інстанції при ухвалені рішення, не застосовані висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від 19.06.2013, 22.11.2017, 03.05.2018 у справах № 6-55цс13, №6-2830цс16, №61-1028св18, суд апеляційної інстанції не бере до уваги, оскільки вказані висновки стосуються дещо інших правовідносин та не є аналогічними.
Отже, аналізуючи умови договору сторін, зміст зазначених правових норм, докази надані сторонами, колегія суддів приходить до висновку, що Банком не доведено обставини на які він посилається, як на підстави стягнення боргу в солідарному порядку, а суд 1 інстанції діяв відповідно до положень глави 48 ЦК України.
Щодо клопотання позивача, яке міститься в апеляційній скарзі про витребування актового запису про шлюб сторін, то колегія суддів вважає, що таке клопотання задоволенню не підлягає, оскільки зазначений документ не стосується правовідносин даної справи та не може впливати на висновки суду.
За такого, судом першої інстанції в рішенні зроблено вірні висновки щодо вимог Банку, з чим колегія суддів погоджується та не вбачає підстав для його скасування.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381,382 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Державний Ощадний банк України" залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 вересня 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий:                                   П.П.Лисенко  

Судді:                                                    Н.В. Самчишина
                                                              
                                                    Т.В. Серебрякова
__________________________________________________
Повний текст постанови складено 30 листопада 2021 року.